Пери О’Шонеси
Мечът на правосъдието

Част 6 от „Нина Райли“

Превод от английски: Силвия Вълкова, 2002

chitanka.info

ПЪРВА ЧАСТ

В своя сън той убива убиеца.

Смразяващият студ и дългото очакване парализират пръстите му около дръжката на ножа, той използва силата на раменете си, за да го притисне към гръбначния стълб на убиеца. Те са застанали на верандата пред бунгалото. Зима е. Убиецът е с гръб, занимава се с ключалката и натиска бравата. Наоколо всичко е мрак, звезди, лед и вятър.

Очакваше го от часове. Беше си обещал, че ако се появи около бунгалото на жената и се опита да проникне вътре, ще трябва да умре.

Притисна ножа към гръбнака му и убиецът се изви от болка. Докато проклинаше, се протегна назад към ножа, сякаш се опитваше да смаже някоя досадна оса. Пръстите му докоснаха металното острие.

Изтече безкрайно много време.

Главата на убиеца бавно се обърна надясно и той погледна назад. Тялото му предпазливо се завъртя около острието на ножа. Той вече е наясно със своя център, знае къде се е приютила смъртта.

Иска да види ужас в лицето на убиеца, докато той бавно умира. Но убиецът не е ужасен. Убиецът се смее.

ГЛАВА 1

Ръцете й настръхваха от влажния нощен вятър, а краищата на косите влизаха в очите й. Ники пристегна якето около кръста си и покри главата си с качулката, докато потапяше греблата в дълбоката тъмна вода на езерото Тахо. Преди сто години под същия сърп на луната някой индианец ушоа сигурно е знаел как да гребе тихо с каяка, но колкото и да се стараеше, греблата разплискваха водата във въздуха, а шумът се разнасяше далеч зад нея.

Сребрист сняг покриваше планинските върхове, които заобикаляха подобно на облаци езерото. Тя се придържаше доста близо до бреговата линия, обрасла с мрачни дървета под сияещото звездно небе, за да следи придвижването си, но достатъчно навътре, за да не може да бъде разпозната от някой зорък наблюдател. Не биваше да я забележат, защото тази вечер…

Тази вечер тя правеше набег! И за първи път отиваше сама.

Чувстваше се в приповдигнато настроение, доволна от силата в ръцете и краката си, от лекотата, с която понасяше усиленото гребане. Не по-малко, отколкото в новогодишната нощ, когато майка й й позволи да пие шампанско. Все пак не й се нравеше да бъде тук съвсем сама и да се плъзга по гладката повърхност над дълбоката мрачна вода. Ала не й се искаше дори да си помисли да се откаже; във всеки случай нямаше да го направи за нищо на света.

Скот щеше да дойде с нея, ако му беше казала, но тази вечер… тази вечер всичко беше лично. Този път не хайманосваше по улиците и не надничаше през прозорците на шега, нито пък си взимаше тайно някоя и друга бира „Хайнекен“ от автоматите. Не че не й липсваше. Не би имала нищо против присъствието на едно топло тяло до себе си, докато напредва сред тази огряна от лунната светлина езерна мъгла.

Постоянният бриз повяваше над езерото и течението я отнасяше по-навътре, отколкото й се искаше. Но вече не беше далеч.

Осъзнаваше, че това, което се кани да извърши, е нередно. Но още отдавна, когато беше лоша, тя престана да се чувства такава. Скот й беше помогнал в това. Толкова много правила бяха глупави. Той й бе разкрил един изцяло нов начин на мислене. Трябва сам да избереш пътя си.

Тази нощ щеше най-сетне да извърши нещо наистина лошо.

Протегна се. Ръцете я боляха. Не беше свикнала да гребе толкова дълго, но и плановете й за тази година доскоро не включваха нахлуването в нечий дом. Не беше тренирала за подобно нещо. Преди три дни пристигна писмо от една адвокатска кантора, адресирано до майка й. То я изплаши. Майка й не беше вкъщи и затова си позволи да го разпечата. Един дотогава приятен ден се превърна в истински ад. Писмото съобщаваше, че ще бъдат изгонени от квартирата. Хазяинът си искаше парите, и то незабавно.

Когато майка й се върна вкъщи, Ники размаха писмото пред лицето й и я накара да го прочете.

— Какво е това?

— Не се тревожи, скъпа — отвърна по типичния си отнесен начин Дария.

Сякаш всичко щеше де се оправи от само себе си. Сякаш нямаше да бъдат принудени да си опаковат нещата и след две седмици да се преместят в някой пренаселен блок. Ники седна и се опита да проведе един практичен разговор с Дария. Къде е последната й заплата?

Няма я. Имали са много стари неплатени сметки.

Нямаше смисъл да го прави на въпрос. Сметките никога не се плащаха преди третото напомняне, тъй като никога не представляваха приоритет за Дария. Поне този път парите не бяха замъкнати от някой тип, опитващ се да се реализира като велик художник или музикант във Вегас.

Как върви работата й, попита я Ники, очаква ли скоро някакви средства? О, тя била загубила работата си още преди няколко седмици. Не искала Ники да се тревожи и мислила да й съобщи веднага щом си намери нова, което щяло да се случи всеки момент.

Ники взе решение. Ще направят немислимото. Щяха да заемат пари, използвайки за залог земята на дядо Логан в Невада. В този момент майка й стана нервна и започна да се разхожда из стаята, подреждайки някакви дрънкулки.

Накрая си призна. Продала земята на чичо Бил за хиляда и двеста смрадливи долара.

Четирийсет акра!

Майка й сви рамене и заяви, че свършеното си е свършено.

— Тази земя е в средата на нищото и е практически безполезна. Чичо ти ни направи услуга.

— Къде са парите? — попита Ники.

Може би земята на дядо й ще изиграе ролята на героя спасител. Може би ще спаси техния дом. Но не. Майка й вече бе похарчила парите, за да изплати други закъснели сметки. Парите са се изпарили, както и всичко останало. Както и баща й. Както и сигурността, която някога имаше — сигурността, че винаги ще има джобни пари за обяд и нови обувки есента.

Майка й така и не бе пораснала. Доверяваше се на всеки срещнат, дори на чичо Бил. Той никога преди не им беше помагал, не им беше помогнал и този път. Ники прекрасно знаеше, че земята струваше много повече, отколкото бе платено за нея. Достатъчно бе да провери в местния вестник „Рино газет“. Земята в Невада стабилно поскъпваше, дори каменистите пустини по хълмовете. Не беше възможно да купиш земя по трийсет кинта за акър. Нищо не можеше да се купи срещу трийсет кинта — неоспорим факт. Чичо й се беше възползвал от пълната неспособност на майка й да прави бизнес.

Обясни всичко това на Дария.

— О, скъпа. Твоят чичо е много опитен бизнесмен. Вярвай ми, той знае колко струва земята.

Да! Разбира се, че знае, но е достатъчно разумен да не плати истинската й цена.

Следващата й мисъл бе: добре, ще отиде да си поговори с него и да го убеди да плати по-справедлива сума за дядовата земя. Но това си беше бълнуване. Той нямаше да обърне внимание нито на Дария, нито на нея, защото те са бедни, а той е богат. Понякога Ники си мислеше, че той малко се страхува от нея — може би защото умееше да говори разумно.

Но сега те наистина бяха притиснати до стената и тя предположи, че е възможно да изтръгнат някакъв заем от него. Но всеки път, когато двете с Дария изпадаха в затруднено положение, той се изхилваше и се подиграваше колко глупаво е да даваш заеми на роднини, потриваше чистите си ръце на хирург и наблюдаваше двете жени, за да се увери, че са си го получили.

Тя взе решение. Ще отиде в дома му, ще открие пари и ще ги вземе. Беше погледнала обявите за поземлена собственост. Откри, че абсолютният минимум е поне двойно повече от платеното. Нямаше да вземе повече, отколкото той бе длъжен да им даде. Утре, преди да успее да се обади на полицията или да стори някоя друга глупост, тя щеше да му се обади и да си признае.

Защото, нека си го кажем, той им дължи тези пари.

Ако сцената стане наистина грозна, те биха могли да му обещаят, че ще му платят някога в бъдеще. Свръхпочтеният чичо Бил никога нямаше да посмее да каже някому, че племенницата му е откраднала от неговите пари, за да спаси себе си и майка си от изгонване. Никога не би си позволил публичен скандал, който да се отрази зле на репутацията му. Хирургическата му практика зависеше изцяло от възхищението на хората, от убеждението им, че е гениален; пациентите му трябваше да го смятат за светец. Никой не би се оставил в ръцете на някой подъл, стиснат тип да го кълца на операционната маса.

Дали не дочу плясък на гребла? Обърна глава и се огледа назад. Ако я следваше друга лодка, не я забеляза. Когато беше малка, вярваше, че езерото е обитавано от чудовища. Приспивни приказки, знаеше го, но… сега беше сама, настръхнала от поредния порив на вятъра. Чувстваше езерото всесилно и живо под себе си. За момент страхът надделя. Тя се противопостави на порива да обърне и да се прибере вкъщи.

По страните й се изтърколиха сълзи. Незнайно защо в съзнанието й изплува образът на баща й, както го помнеше от снимката в албума на майка си. Може би бе благословия, че духът му е около нея. Тя беше тръгнала на война. Той щеше да одобри действията й, нали? С мисълта за злото, сторено на нея и на майка й, тя си позволи гневът да я сгрее и да изгори страха.

— Време за разплата — каза към черното небе.

Тя бе Мел Гибсън в „Пустош“, тръгнала да търси правдата. Гласът й прозвуча писклив и уплашен, затова повтори репликата този път с по-нисък тон.

През гъсталака на дърветата видя ниско дървено бунгало, издържано в класическия за Тахо стил — изглеждаше като нещо, построено от рециклирани материали. Богаташите използваха този трик да заблуждават крадците с бедния външен вид на къщите си. Скот я беше научил на това. Но Ники вече познаваше мястото и знаеше, че отвътре изглежда като имение, наблъскано със скъпи джунджурии. Двете с Дария бяха посещавали къщата много пъти.

Позволи на каяка да се люшне на гребена на една миниатюрна вълничка — така успя да го изкара на брега, без да затъне, и го скри под един храсталак. Водата се плискаше около нозете й, а вятърът шумолеше в листата и ги караше да въздишат.

Промъкваше се като командос към къщата, привеждайки се ниско над растителността, която очертаваше границата на частната собственост. Знаеше, че вътре има плувен басейн. Преплетени отражения от водната повърхност проблясваха по оградата като сияние от телевизор. Първият й проблем беше вратата, но тя се оказа незаключена. Спря едва когато влезе вътре.

Не би трябвало да има някой. Леля Бет и Крие бяха в Лос Анджелис, а майка й нееднократно беше споменавала, че съботата е денят, в който чичо й отива да играе покер в „Сизър“.

Спомни си за ушоа и предпазливо се запромъква през храстите около басейна към плъзгащата се остъклена врата, водеща към кабинета. Там би трябвало да се пази всичко важно.

Нямаше и следа от нечие присъствие наоколо. Приведе се за момент с намерение да пропълзи през откритото пространство и да пробва вратата. В момента, когато се изправяше, вратата се плъзна встрани. По дяволите! Шмугна се обратно в храсталака и се опита да се прикрие зад рехавите клонки.

Чичо Бил пристъпи напред по бетонираната алея толкова близо до нея, че можеше да усети дъха на бренди от устата му и уханието на сапун от голата му кожа. Толкова за играта на покер.

Ау, помисли си тя, когато го разгледа. Беше чисто гол, а членът му се люлееше като махало под корема, докато я подминаваше. Стегнатите му бедра и крака показваха, че се грижи за фигурата си. Изглеждаше млад, много по-различен от известния доктор Бил, когото помнеше облечен в бяла престилка и с очила. Сигурно щеше да се комплексира от това, че първият й внимателен поглед върху гол мъж е този към чичо й.

Сърцето й възвърна нормалния си ритъм и гневът отново я обзе. Това лъжливо копеле! Подлудяваше само като го виждаше как се наслаждава на пролетната нощ, без да се интересува от нищо на света, искаше й се да го замери, да го фрасне или нещо подобно. Той беше толкова едър, че едва ли щеше да е проблем да я залови. От мисълта, че може да я открие в храстите, й стана лошо. Това би провалило всичко.

С бутилка бренди в едната ръка той се отправи към димящия басейн с минерална вода. Положи задника си върху първото стъпало на стълбичката, където водата бе дълбока само няколко сантиметра. Отпи една глътка.

— Проклятие! — възкликна той и поклати глава. Отново надигна бутилката.

Ники приседна върху килима от борови иглички и си направи пролука през гигантската папрат, растяща под дърветата. Когато почувства, че вече свиква с цялата тази ситуация, той наруши тишината отново.

— Не че имам някакъв избор — промълви чичо й.

Звукът от собствения му глас явно го сепна, защото се надигна и внимателно огледа наоколо. Като последна глупачка Ники затвори очи, сякаш ако тя не можеше да го вижда, и той нямаше да успее да я забележи. Клончетата се полюшваха. Дали не е усетил, че някой го шпионира? Тя мижеше, но във въображението й чичо й бързо се придвижваше към нея, за да я сграбчи, да я издърпа от храстите и… дишаше достатъчно шумно, за да издаде местоположението си.

Той промърмори още нещо. Какво беше това? Ник? Звукът бе тих и тя не беше сигурна дали го е казал или й се е счуло, но мисълта беше толкова смразяваща, че се вкамени.

Нищо не се случи. Ръцете му не се протегнаха и не я извлякоха навън от укритието й. Дочу плясък. Когато посмя да отвори очи, него го нямаше… не, отплуваше от нея в обратната посока, към дълбоката част на басейна, откъдето под водата струеше светлина.

Той преплува разстоянието до отсрещната стена, гмурна се и отново изплува, като дишаше дълбоко и кашляше. След това отново се гмурна. Ники поразтвори клоните на храстите, за да вижда по-добре. Той правеше нещо с ръце под водата в далечния край на басейна. Ники познаваше басейна още от малка. Там дълбочината бе най-малко три метра. И ето го чичо й, най-вероятно пиян, гмуркащ се в най-дълбокото. Какво правеше всъщност той, дали не се опитваше да се удави? Дали не е по-добре да се промъкне към къщата, докато е още в басейна? Не, можеше да излезе и да я забележи.

Застана на колене, отново разтвори папратите и погледна. Той остана под водата почти цяла минута.

Не беше добра в чакането. То й даваше време за размисъл, а мислите имаха свойството да я изпълват със съмнения. Миризмата на хлор се смесваше с тази на боровите дървета и на нея й се гадеше от комбинацията. Не се предполагаше да се случи нищо от това. Той въобще не биваше да си е в къщи, но ето го сега — държеше се глупаво като клоун.

Показа се над повърхността, пое си дъх и отново се гмурна.

Ники преглътна горчилката в устата си, приведе се и се запромъква към кабинета. Той пак се появи, но все още с гръб към нея. В едната му ръка имаше метална кутия. Заплува към ръба на басейна, като с една ръка държеше кутията над водата. Ники се шмугна обратно в храстите.

Той се прехвърли през далечната стена и постави кутията на бетонната настилка. След като си пое дъх, седна с кръстосани крака на ръба и забърника по кутията. Капакът се отвори и той извади нещо от нея.

Мамка му и късмет! Значи там криел парите си, в проклетия басейн!

Вятърът накрая беше утихнал. Сега Ники беше изправена пред нова опасност — пълната тишина. Освен помпата на басейна и хрипливото дишане на чичо Бил не долавяше никакъв друг звук. Като се изключат тракащите й зъби и бумтящото й сърце. Дори птичките не пееха.

Той държеше нещо увито в платнена материя. Полици, реши тя. Може би някакви редки монети. Светлината от басейна хвърляше призрачни отблясъци по лицето му. Изглеждаше като злодей от фантастичен филм. Цялата сцена бе като изкопирана от някакъв кошмар — басейнът със синкавата си светлина, мракът, притискащ я отвсякъде, чичо Бил, приклекнал като един зъл Буда, пиян, галещ тайното си съкровище.

Не след дълго той прибра пакета обратно в кутията, затвори капака, гмурна се отново във водата и я върна в тайника някъде дълбоко на дъното. Този път изплува незабавно и се запъти към кабинета си.

Трепереща от студ и страх, че всеки момент ще я забележи, Ники го наблюдаваше как увива хавлията около себе си. Докато обуваше гумените си сандали пред вратата на кабинета, на външната врата се звънна. Той подскочи и се обърна с лице към нея. Очите му се впериха в храстите, втренчени точно в нейната посока! Направи стъпка напред. Тя изпита такава паника, че не се сдържа и тихичко изписка. На вратата отново се звънна. Той се поколеба за секунда, накрая се обърна и влезе в къщата.

Ники захвърли якето си и се втурна към басейна. Гмурна се, а водата нежно обви тялото й. На дъното, точно под прожектора на басейна, откри малка пластмасова халка, в която едва успя да провре пръста си. Дръпна я нагоре и встрани и откри тайника. Очите й смъдяха от хлорираната вода. Потопена в млечната светлина, измъкна кутийката, затвори капака на тайника и се стрелна нагоре към повърхността. Там отвори широко уста — бореше се за въздух и се опитваше да се огледа през мокрите коси, залепнали за лицето й. Прехвърли се през далечния ръб на басейна. Здраво стиснала кутията, се затича към лодката. В къщата прозвуча телефонен звън. Чудесно, още нещо, което да му отклони вниманието. Почти стигна портата, когато се сети. Проклетото й яке! Забрави го до басейна! Вкопчена в плячката си, Ники се втурна обратно към къщата, като се придържаше плътно до стената и далеч от прозорците. Вече наистина беше премръзнала, от нея се стичаше вода. Къде ли го беше захвърлила?

През стъклото видя, че чичо й Бил говори по телефона в кабинета си; гласът му звучеше щастливо, много по-различно от мърморенето в басейна. С облекчение осъзна, че той и не подозира присъствието й. Неспособна да устои на изкушението, тя се приближи и надникна.

В едната си ръка той стискаше безжичен телефон, а с другата придържаше хавлията около кръста си. Усмихваше се и говореше неща от рода на „Как върви?“, „Това е чудесно!“. За момент Ники почувства сладкия вкус на победата. Беше успяла, беше го откраднала под носа му. Вече бе сигурна, че има това, за което бе дошла.

Точно се обръщаше, когато промяна в изражението на чичо й я накара отново да погледне. Лицето му побеля. Устата му се разтвори, а очите се изцъклиха. Като заслепен от светкавица той се олюля и заопипва за нещо стабилно, на което да се подпре. След това седна зад бюрото.

— Не, Боже Господи! Не! — завика той първо в слушалката, а след това настрани, като я закри с ръка.

Наблюдаваше го как се взира в телефона, а после го захвърли на пода. Чичо й се строполи на земята, сгърчи се и заплака като дете. Ники ясно дочуваше безутешните му ридания.

Една сянка прибяга и се надвеси над него. Тук имаше и някой друг! Е, разбира се, че имаше. Нали беше звъннал звънецът на външната врата! Тя мярна нещо, ахна и се прилепи към бунгалото. Една голяма борова игличка прониза дланта й, но не я усети дори когато кръвта потече по стената.

Сграбчила съкровището на чичо си, напълно забравила за якето, тя се притискаше към зида, парализирана от страх.

ГЛАВА 2

Дърветата се окичваха с нови цветове, а дъждовните вихрушки гонеха чайките по бреговете на езерото Тахо. По склоновете на Сиера скиорите се спускаха по тънките петна от късен за сезона сняг.

През втората седмица на март в град Саут Лейк Тахо планинската пролет беше в разгара си. Когато ръмежът отмина, а слънцето се показа зад ниските облаци, Нина Рейли погледна през прозореца на офиса си и се загледа в един възрастен мъж, прикрил с ръка очите си от слънчевите лъчи, който чакаше светлината на светофара да се смени. Тя премести стола си няколко сантиметра и наля чаша вода в разлистената смокиня, която вече бе израснала толкова високо, че опираше в тавана на малкия й офис.

Нейната секретарка, Сенди Уайтфедър, отвори вратата към приемната и влезе. Здрава като Балзак на Роден и също толкова масивна, в сравнение с Нина тялото й се разпростираше с по няколко сантиметра повече във всички посоки. Настроението й както винаги беше в стил „не си и помисляй да ми се бъркаш, ако не искаш да те изритам по задника право в езерото“. Нина отдавна се беше отказала да предприема реформи спрямо нея. От друга страна, двете със Сенди бяха преминали през добри и лоши времена и се бяха превърнали в приятелки. Или поне в нещо подобно.

Сенди се втренчи в нея. Очите й сякаш бяха направени от оникс, зад чиито мрачни дебри криеше личния си свят. Стоеше със скръстени отпред ръце.

— Какво? — попита Нина.

— Трябва да поговорим.

— Да не са се обадили от съда? Сигурно за ареста на Кати Лок?

— Не. За Джони Елис. Нуждае се от повечко помощ от наша страна.

— Сенди, с нищо не помага, ако лееш кървави сълзи на бюрото си всеки път, когато един клиент иска повече, от колкото позволява законът. Той е пренапрегнат. Не си е изсипал хернията или нещо подобно, нали?

— Той е на петдесет и шест и е твърде възрастен за физическа работа. Нуждае се от почивка. Уморен е.

— Всички сме уморени. Обществената ни система не е създадена да се занимава с подобен проблем. — Нина се облегна назад и усети как изтощението тежи като воденичен камък върху клепачите й.

— Това е само защото работниците не могат да се справят сами. Нуждае се само от няколко месеца почивка. Може да се опре на фонда за инвалидност — Сенди държеше делото на Елис. — Той мисли, че ще напусне още тази сутрин.

— Но няма нищо, което да… добре, добре. Ще погледна още веднъж дали не съм пропуснала нещо.

Сенди прие обещанието й, отиде до лавицата и извади оттам прашния сборник с калифорнийските закони.

— Бизнесът процъфтява — каза тя, като потупа претъпканата с папки лавица. Те стояха строени като добре обучени войници, готови за сражение. — Бих искала да мога да кажа същото и за теб.

— Ох, пак се започва — възкликна Нина.

Преди седем месеца всичко вървеше чудесно. Тя имаше прекрасни съпруг и син и вярата, че светът е едно великолепно местенце. И тогава, когато вече бе на път да приключи дело за убийство за един недостоен клиент, съпругът й беше убит в нападение, предназначено да ликвидира нея и сина й Боб. Не можеше да го забрави. Времето може би щеше да й помогне да го преживее, но не и да го забрави.

Справяше се, доколкото успяваше.

— Трябва да продължиш напред. Да си намериш друг мъж.

— Сенди, аз загубих съпруга си, не ума си.

— Какви ги върши в последно време Пол? Още ли е във Вашингтон? Защо не се е обаждал през последните седмици?

— Знаех си. Знаех си, че ще го изровиш. — Последното нещо, от което Нина се нуждаеше, бе дискусия със Сенди относно Пол Уегънър. Когато се омъжи, Пол се намираше на пет хиляди километра във Вашингтон. Много добре.

Където и да отидеше, той сееше след себе си хаос. Обичайните правила никога не важаха за него, а иначе проницателните сетива на Нина някак си губеха острота в негово присъствие.

Тяхната връзка, гореща и турбулентна, се бе разпалила буйно като пламък на кибритена клечка. Когато мислите й се връщаха обратно към онова време, тя си напомняше причините всичко да се превърне в пепел. Забавен и топъл на повърхността, Пол си оставаше неразбираем за нея. Той вършеше неща, които тя не очакваше, не разбираше и не одобряваше. Разстройващи неща, понякога изпълнени с насилие. Как можеш да си близка с мъж, когото вероятно никога няма да разбереш? Той твърде добре се бранеше от всякакво интимничене. Така че тя не се нуждаеше в живота си от Пол освен професионално като експерт-следовател. Нуждаеше се от дълго плуване или поход по горещия пясък на пустинята, не от друг мъж.

— Може ли да се върнем към работата? — раздразнено предложи тя.

— О, един хубав, сочен случай с убийство може би ще оправи нещата — каза Сенди, като се почесваше по бузата. — Ще отклони вниманието ти от собствените ти проблеми. Разбира се, няма да те топли нощем… Сигурна съм, че и този уикенд си ходила да се шляеш в пустинята, права съм, нали?

Засегната, защото точно това бе правила, Нина изръмжа.

— Ще се правя, че не съм чула това, защото е безочливо.

Тя бе прекарала много почивни дни в пустинята сред парче земя, подарено й от един клиент като допълнение към обичайното заплащане.

Но снощи не спа добре заради нещо, което се бе случило предишната нощ в пустинята. Беше излязла да гледа звездите. Луната плуваше над острите върхове на Карсън Рейндж. Внезапно някъде от мрачното небе дочу глухо ръмжене. От юг се приближаваше самолет. Наблюдаваше светлините му, докато прелиташе точно над нея и зави, следвайки бреговете на езерото Тахо. Движеше се ужасно ниско, толкова близко до планинските скали, че тя сдържаше дъха си от напрежение, но после самолетът се издигна над върховете на дърветата и се отдалечи.

Всичко е наред — помисли си Нина, — защо винаги очакваш…

Добре де, беда. Самолетът се скри зад склоновете на планината и звукът му заглъхна. Тя наостри уши, ослуша се и се опита да мерне за последно светлините на вече отдалечилата се машина. Не дочу ли някаква странна промяна в звука на двигателите?

Над пустинния хоризонт разцъфна цвете от жълта светлина и за момент планината сякаш бе обхваната от пожар. Тогава разбра.

В тази долина нямаше убежище за нея, както и където и да е другаде. Зад планината смъртта отново се беше завърнала.

Така че предишната нощ, след като Нина се прибра вкъщи, се превърна в безкрайно бдение за онези, които са били в самолета, а жълтата светлина се появяваше отново и отново всеки път, щом се опиташе да затвори очи. Сънят беше невъзможен.

Но сънят често беше невъзможен. Всяка нощ тя извършваше рутинните си движения: измиваше си зъбите, заключваше вратата, проверяваше как е Боб. След това се пъхаше под завивките, затваряше очи, сякаш опитът й да се държи нормално и да извършва всички нормални дейности щеше магически да й донесе хубави сънища. Често очите й не се подчиняваха и се отваряха. Когато действително потъваше в дрямка, сънят й беше лек и кратък, като че ли не смееше да потъне в далечните царства на сънищата, вкопчена в състоянието на непрекъсната тревога.

Боб също имаше трудности да заспи. Няколко пъти през последните месеци внезапно се появяваше на прага на стаята й, втренчен в нещо невидимо за нея.

— Какво има? — обикновено го питаше тя, но никога не получаваше отговор, той просто се обръщаше и се прибираше в спалнята си. Тя скачаше от леглото само за да го открие заспал няколко секунди по-късно.

Утрините след тези тревожни нощи винаги й бяха като в мъгла. И този ден беше такъв. Тя разтърка смъдящи очи, сякаш току-що бе преминала през пясъчна буря.

— Сети ли се да вземеш някакъв вестник, докато идваше насам сутринта?

— Защо?

Може би просто преувеличаваше видяното. Може би самолетът изобщо не се бе разбил. Лошите новини винаги можеха да почакат.

— Няма значение, ще прочета новините, като се прибера.

На вратата се позвъни.

— Предполагам, трябва да ти обърна безочливия си гръб и да отида да поздравя клиента — каза Сенди.

— И внимавай как се държиш.

— Не е необходимо, когато ти ме следиш.

Отново се позвъни. Дочу се приглушен глас:

— Има ли някой вътре?

Двете се спогледаха.

— О, по дяволите, Джони Елис! — Нина разтърка чело и отвори една папка. — Може би ще успея да го изкарам, че е с изкривен гръбначен стълб.

— Понеделник — поклати глава секретарката й, — какво да го правиш.

В седем без пет вече се мръкваше. Спортуващите и ловците на вечери вече се тълпяха по булеварда „Езерото Тахо“. Още един понеделник си отиваше, помисли си Нина, като хвърли куфарчето си в колата, пикап „Бронко“. Още една успешна защита на статуквото. Беше изкачила по равен брой стъпала нагоре и надолу в кариерата си.

Смъкна стъклото на прозореца и подкара по улица „Кълоу“ към дома, докато се опитваше да потисне миризмата на умората и да се наслади на уханието от борове, изпълващо въздуха. Боб и Хичкок щяха да я очакват и сигурно щяха да са гладни. Докато подминаваше супермаркета от веригата „Рейли“, тя се замисли дали имат продукти в къщата. Нищо прясно, но можеха да изтърпят. Веднага щом Хичкок си получеше паничката, двамата с Боб можеха да си отворят консервирани спагети или нещо подобно.

Малкото дървено бунгало беше обградено от ели, а от прозорците струеше топла светлина. Паркира на алеята и вече се протягаше с ключа към вратата, когато осъзна, че тя е открехната. Отстъпи назад, обхваната от страх.

— Боб! — извика високо тя, което беше нормално, защото, естествено, на него нищо не му се бе случило. — Пак си забравил отворена външната врата!

Захвърли куфарчето си на лавицата в антрето малко по-шумно, отколкото бе необходимо. Щеше да го сложи на мястото му по-късно през нощта, когато се приготви за лягане и не успее да заспи. Отгоре изскърца стол. Още не бе успяла да влезе в кухнята, за да си налее чаша вода, когато по стълбите препусна Боб, следван от Хичкок.

— Чакай, не се събличай. Трябва да отидем у Ники.

— Ники? — Къде ли бе чувала това име преди?

— Никол Зак. Спомняш ли си? — Боб дишаше тежко и възбудено.

— О — момичето, което го бе поканило на танци миналата есен.

Боб беше отишъл, но не с нея, а със своите приятели и с жестоката ревност на тринайсетте си години не й бе обелил и дума през цялата нощ. Или поне така бе докладвал. Оттогава не бе чувала нищо за Никол Зак.

— Двамата сте се сприятелили? — попита тя. Протегна се да го разроши, но той чевръсто се изплъзна.

— Понякога ходя у тях. Тя ми разказва разни неща.

Това бе повече, отколкото можеше самата тя да каже за Боб в последно време. Това бе новина, и то не от добрите.

— Тя е в беда. Хайде да тръгваме! — Боб, който за последните пет месеца бе израснал с тройно повече сантиметри, грабна грейката си, захвърлена на един стол, и я навлече.

Тя го заобиколи и влезе в кухнята.

— Нека само да сготвя вечерята и ще си поговорим.

— Това не може да чака! — хвана я за ръката. — Трябва да тръгваме, мамо!

Боб почти я довлече до вратата, когато тя успя да се съвземе.

— Чакай малко! Само се спри!

Той я пусна.

— Няма ли да ме подготвиш? Обясни ми защо трябва да пропуснем вечерята и да тичаме към Никол?

Той погледна към вратата, после към нея. Осъзна, че няма избор, и каза:

— Ето какво се случи. Тя имаше лоши преживявания.

Братовчед й Крис току-що бе загинал и тя се чувстваше много зле, защото като деца много обичали да си играят заедно. Така че бяхме в кухнята и ядяхме ядки…

— В чия кухня?

— В къщата на Ник.

— Предполага се, че трябваше да се върнеш директно вкъщи.

— Оставих ти съобщение по гласовата поща.

Трябваше да си признае, че не я бе проверявала.

— Добре, продължавай.

— Както и да е, майка й репетираше в дневната…

— Репетирала?

— Опитва се да постъпи в някакво шоу. Трябва да репетира, независимо колко зле се чувства. Така че тя бе… леко облечена, когато на вратата се почука. Беше направо думкане, много силно, мамо. Майката на Ник каза: „Разпрегнете конете, ей сега идвам.“

Леко облечена? Какво ли е репетирала майката на тази Никол? Пийпшоу, стриптийз?

— Както и да е, тя си обу панталоните…

— Скъпи, спри за секунда. Как е била облечена?

— … над трикото, докато тропането продължаваше. Накрая отиде и отвори. Мамо, бяха двама полицаи.

Тя изчака, докато момчето преглътне и си поеме дъх.

— Те влязоха. Майка й ги пусна направо в дневната. Казаха, че някакъв доктор е мъртъв, и започнаха да задават въпроси на Ники.

— Не на майка й? Започнали са да разговарят с твоята приятелка? — Нина се опита да прояви заинтересованост, като принуди адвоката в себе си да застане на поста си, но беше разсеяна от глада и от неприятното чувство, че Боб се държи някак дистанцирано с нея.

— Направо се нахвърлиха върху Ник. Майка й просто си стоеше там уплашена. Искаше да се намеси на няколко пъти, но я накараха да си затваря устата и тя не успя да направи нищо. Тогава се опитах аз.

Това вече привлече вниманието й.

— Какво — сега беше неин ред да преглътне, — какво точно се опита?

— Казах на Ник, че има правото да си мълчи. Те толкова бързо прочетоха правата й, че тя нямаше никаква представа какво точно й казват.

Нина се приближи до него и усети страха му.

— Един от тях ми хвърли мръсен поглед… но беше твърде късно. Тя вече се беше изпуснала. Уведомиха майка й, че я отвеждат в предварителния арест и да се обади в Съда за малолетни след час. Взеха я със себе си!

— За какво?

— Мамо, моля те! — отново я задърпа за ръката, но този път много по-нежно. — Моля те, просто ела. Те се нуждаят от нас. Полицаите непрекъснато й разправяха разни неща от рода „Признай си“, „Облекчи си съвестта“ „На нас можеш да кажеш“. Ей такива неща.

— Какви неща? По-точно.

— Знаеш какви. Например: ти ли уби чичо си. Ей такива.

Така че тя отново бе на път с къркорещ от глад стомах. Боб имаше начини да постига своето. Както и Хичкок, който бе скочил на задната седалка, преди да успеят да го спрат.

— Надясно. Не, наляво. Почти се блъсна в бордюра.

— Къде се е случил… този предполагаем инцидент, Боб? Чичо й също ли живее в Тахо?

Боб кимна утвърдително.

— В голямо бунгало на езерния бряг, недалеч от полето Тръкий. Близо до казината, но не и отвъд границите на щата. Заема цели акри, така казваше Ники. Понякога говореше за него. Никак не го харесваше.

— Защо?

— Не знам. Наричаше го сноб. Държал се е подло с тях. Виж, Ники е…

Велико, помисли си Нина.

— А веднъж нейният чичо Бил казал, че майка й Дария е като Мерилин Монро…

— Това не е задължително обида — поне не и за Нина, която винаги бе смятала, че Мерилин е подценявана като актриса.

— Така ли? Той казвал, че времето й е минало. Веднъж казал на леля й Бет, че не иска повече да посещават дома му.

Този чичо Бил сигурно е противен човек, помисли си тя. Сигурно е от онзи вид хора, които половината ден поливат градината си, а в останалото време гонят от нея съседските дечурлига.

— Представяш ли си, отишла с лодка до бунгалото и се опитала да проникне вътре. Представяш ли си, била убила собствения си чичо. — Изглежда, Боб използваше доста силни думи, за да подчертае безумието на обвинението, но вместо това превръщаше абстрактния акт на насилие в твърде възможен.

— Ти дочу ли нещо, защо си мислят, че е била тя?

— Дори не питай подобно нещо — гневно възбуден отвърна Боб. — Тя не е убивала никого. Завий по лявата алея.

— Трудно ми е да си представя, че ще арестуват толкова млада девойка за нищо… — Светлината на уличното осветление отслабна, когато върху града се изля поредният дъжд. Зад пердетата на тихите къщи струеше синкавото сияние от телевизионните приемници.

— Този път го направиха.

— Трябва да има някаква причина — промърмори тя повече на себе си, отколкото на Боб. — Нещо им е подсказало, че е замесена. Затова ли я арестуваха, Боб? Казаха ли какво са открили?

— Само глупости. Какво друго.

— Можеш ли да бъдеш по-подробен?

Той стисна устни. Нина продължи да задава въпроси, но той решително отказваше да каже нещо повече за ареста. Гледаше право напред и повтаряше: „Почти стигнахме.“

Тя се чудеше какво му става.

— Разкажи ми нещо за Никол, колко е голяма?

— На шестнайсет.

Почти три години по-възрастна от Боб. Дева Марийо!

— Как се сприятелихте двамата?

— След танците. Тя ме попита защо съм такава курешка и аз казах, че не съм.

Нина повдигна вежда.

— Видяхме се на няколко места и започнахме да си говорим. Не ми е гадже, мамо. Много момчета се интересуват от нея, а плюс това си има приятел.

Все по-лошо и по-лошо.

— Както и да е, все още не съм готов за такава връзка. Така й казах.

Тя зави зад ъгъла.

— Намали — изкомандва Боб. — Днес не е добър ден за умиране.

Нина намали скоростта, но с нищо не успя да успокои препускащото си сърце. Детето й растеше толкова бързо.

— Какво общо има помежду ви, как мислиш?

— Почти нищо. Ник е много умна, но не дава пет пари за шибаното училище.

— Боб, внимавай с приказките си!

— Тя въобще не се интересува какво мислят другите за нея. Свири на китара. Слуша тежки групи като „Дистрой“ и „Екс машийн“. Майка й не й позволява да излиза често навън, затова понякога бяга — Боб се обърна към нея, без съмнение изненадан от себе си, че се е изпуснал толкова лесно. — Знам, знам. Но какво мога да направя аз? Кажи ми? Тя никога повече няма да ми има доверие. И моля те, не си и помисляй да кажеш някому за това, защото и аз няма да мога да ти имам доверие повече.

— Къде бяга? Да се среща с момчета?

— Не знам.

— Наистина ли?

— Не знам!

Можеше да долови лъжата по напрежението в мускулите на ръката му и да я познае дори само по начина, по който си поемаше дъх.

— Добре де, защо сте приятели тогава? Ти си пишеш домашните, не харесваш нейната музика, а тя е доста по-голяма от теб.

— Ами… тя е много тъжна отвътре. Не е толкова силна, както се представя, и наистина е симпатична… — Боб й хвърли бърз поглед. — Ако толкова искаш да знаеш, опитвам се да вляза в групата, където тя свири.

— Никога не си ми го споменавал.

— Те все още не са излизали пред публика.

— Какво представлява майка й? — с крайчеца на окото си Нина видя как раменете му се отпуснаха с облекчение.

— Дария? Ник винаги казваше колко е жалко, че майката на Дария е мъртва. Според нея Дария се нуждае от майка.

— Какво има предвид?

— О, веднага ще разбереш, като се срещнете. Ник е тази, която плаща сметките. Направо се е поболяла да й спират тока и да няма с какво да се отопляват през зимните нощи.

Можеш ли да си представиш, веднъж се опитала да постави майка си под попечителство.

Никол Зак и нейната майка живееха в едно разнебитено бунгало в гъстите гори недалеч от езерото. Нина и Боб се приближиха по калната пътека към него и паркираха зад ръждясал фолксваген с разбит подвижен гюрук. Една-единствена крушка грееше под стряхата. Изглежда, че прозорците бяха покрити с одеяла вместо пердета. Оскъдното количество дърва за огрев бяха просто нахвърлени до опасните стълби, водещи към входната врата. Дария Зак се появи веднага щом звъннаха. Висока, може би няколко години по-млада от Нина, в началото на трийсетте, тя носеше тънко трико под горните си дрехи.

— Слава богу! — възкликна тя. — Ето ви и вас! — сграбчи Нина и я прегърна. След това извика: — Боби! — прегърна го и го целуна, като остави на бузата му розова следа от червило. Влязоха вътре, а тя затръшна със сила вратата зад тях. — Боб ми разказа всичко за вас. Колко сте чудесна и за хора, на които помагате. Толкова е ужасно, но си знаех, че ще се появи помощ.

Нина погледна към Боб, но той изглеждаше нормално с изключение на пламналите му уши.

Зад вратата, която водеше направо към дневната, беше отделено място за дървена пейка с разхвърляни под нея обувки и закачалки, където до два стари анорака Дария закачи и палтото на Нина. По первазите на прозорците горяха запалени свещи. Върху дървен стол беше поставена скромна кутия с дискове. В средата на отсрещната стена в чугунената печка бумтеше огън. На земята бе застлана ръчно плетена рогозка.

Толкова за обзавеждането.

Дария забеляза скептичния поглед на Нина.

— Времената са трудни — каза тя. — Пък и кой се нуждае от кресла? Двете с Ники седим на рогозката. Или на възглавници. — Огледа се наоколо и разсеяно продължи: — Само че Ники сигурно ги е прибрала в стаята си. На пода си има компютър.

— Всичко е наред — увери я Нина.

Тримата се скупчиха около огъня. Така някога древните са взимали важните си решения. Тук семейството се е събирало, за да споделя топлината и храната. И както в отминалите времена за това бяха нужни здрави колена. Боб, изглежда, беше свикнал с обстановката и веднага седна на пода. Нина прегъна крака и също се приближи до печката.

— Ще направя чай — Дария се втурна към кухнята.

— Не, няма нужда. Много сме си добре.

— Не искате чай? — тя стоеше в рамката на вратата, огряна от жълтата светлина, струяща откъм кухнята, и разрошваше с ръка златистите си коси. — Може би има някаква лимонада…

— Не — твърдо я прекъсна Боб. — Дария, просто й разкажи какво става.

Майката на Никол се отпусна на пода и дългите й стройни крака заеха позата на пълен лотос. Беше стройна като млада фиданка и Нина си помисли, че действително се занимава с шоу. Но цветовият оттенък на косата й беше леко безвкусен. Това, както и небрежното облекло в съчетание с неподдържаните вежди създаваше изненадващо лош ефект въпреки младостта и естествената й красота. Даже влажното розово червило опасно се бе размазало около линията на устните й. Може би някога е била секси, но напоследък явно се беше позапуснала. Всичко сочеше, че действително е някакъв вид безработна актриса.

— Не знам какво да кажа. Арестуваха дъщеря ми. Не разбирам кармата в този случай, защото не мисля, че сме направили нещо, за да го заслужим. Дали не е просто защото сме бедни? Дали ченгетата не си мислят, че могат ей така да грабнат едно невинно момиче и да го обвинят?

Непрекъснато си повтарям мантри, за да остана спокойна, но очевидно всеки момент ще се разкрещя. — Тя запали цигара с треперещи ръце. Китката й бе тънка и костелива.

Боб протегна ръка и я потупа по рамото.

— Не се безпокой.

— Но, Боби, тя е сама и уплашена в затворническата си килия, а това ме ужасява.

— Майка ми ще оправи всичко.

И двамата се обърнаха към нея. Лицето на Дария беше открито и изпълнено с доверие, както и това на Боб. В нейния случай хронологическите и емоционалните години сякаш нямаха нищо общо.

— Разкажете ми всичко.

— Моят племенник Крис загина в самолетна катастрофа в събота вечерта, Боб сигурно ви е разказал.

— Самолетна катастрофа? — остро си пое въздух Нина.

Дали не е бил самолетът, който видя? Нямаше време да провери вестниците за подробности.

— Да.

— Къде?

— В Карсън Рейндж. Пътувал с малък „Бийчкрафт“. Чартърен полет. Пилотът също е загинал.

— Съжалявам.

Пред очите й отново се появи жълтото цвете на взрива и почти можеше да усети топлината, носеща се през планините от мястото на катастрофата. След като съпругът й загина, тя многократно си беше представяла момента на неговата смърт, опитвайки се да визуализира нещо като душа, издигаща се от земята към нещо като рай. Може би това момче и пилотът са си заминали по същия начин.

— Крис беше само на деветнайсет. Едва навлизаше в живота. Обичахме го. Всички го обичаха. А после, може би сте дочули, мъжът на сестра ми беше убит същата нощ от някакъв главорез.

— Същата нощ?

По страните на Дария се плъзнаха няколко кристални сълзи. Кимна.

— Събота през нощта. Ако четете вестници, сигурно знаете, че има някаква банда от хора, които разбиват къщите край езерото. Бил и Бет държаха ценни неща в къщата си. Той беше хирург. Богат. Очевидно са се превърнали в цел за разбойниците. Бил е нападнат с меча, който украсява стената на кабинета му… Слава богу, че Бет е била извън града — тя избърса страните си с ръка. — Звучи много лошо, сякаш въобще не ме интересува Бил.

— За вас по-важна е сестра ви. Естествено е.

— Съвпадението напълно ме обърка — тя захвърли фаса на изпушената си цигара в огъня и незабавно запали втора с все още трепереща ръка. — Бил да умре в една нощ с Крис. Как е възможно това?

— Какви неща пазеха те в къщата си?

— О, мила. Нямам представа — тя сбърчи чело и дълбоко се замисли. — Сервизи, някакви странни картини. Цялото място е претъпкано с вещи. Сестра ми обича антиките. Сигурно в къщата има много ценни неща. Продължавам да си мисля колко хубаво е, дето Бет не си е била у дома, иначе… — Мисълта беше толкова разстройваща, че тя се изправи и започна да се разхожда из стаята със запалена цигара в ръка, като оставяше пепелта да пада където намери. — А ето че и ченгетата полудяха. Ще можем ли да отидем до Плейсървил довечера? Ще можем ли да видим Ники? Тя се обади точно преди да дойдете, но разполагаше само с пет минути. Беше спокойна или може би си въобразявам… какво можех да направя?

— Ники изпадала ли е в беда някога преди?

Дария отмести одеялото и погледна навън през прозореца.

— Нищо особено. Детска му работа.

— И преди е била арестувана, мамо — обади се Боб, — за вандализъм.

— Обвинението беше свалено и с право. Що за свят е това, че да няма място, където децата да си играят със спрейове. В музеите това се нарича изкуство.

— И веднъж са я прибирали за кражба в магазин…

— Това беше недоразумение! Забравила да си плати! — Дария погледна обезоръжаващо Нина. — Никога ли не ви се е случвало да забравите да си платите? Когато се случи на тийнейджър, все едно е убил някого. Срамота е да се държим така с децата си.

— Това ли е всичко? — попита Нина, сякаш списъкът не беше достатъчно дълъг.

— О, веднъж я задържаха за диво къмпингиране. Размина се само с предупреждение.

— Била е с група други деца и са запалили голям огън на Папския бряг. Оказва се, че било незаконно. — Боб го каза, сякаш двамата с Нина не бяха дискутирали многократно този въпрос. Цялото място бе осеяно със следи от огнища.

— Освен това плажът бил затворен.

— Разбира се, нямало е откъде да знае, че е незаконно. На шестнайсет години кой си дава сметка за тези подробности? — Дария се намести обратно на пода и се загледа настоятелно в Нина. — Знам какво си мислите. Мислите си, че съм една от онези майки, които могат до безкрай да намират извинение за постъпките на децата си. Но грешите.

Ники не е обикновен човек. Тя е чувствителна. Интелигентна е като баща си. Музикална е като него, но част от таланта й се дължи и на мен. Ще се справи с живота, само трябва да постъпи в някой колеж — дръпна още веднъж от цигарата си. — За разлика от мен може да използва мозъка си. Както и да е. Тя е изключително чувствителна. Разчитам на нея за всичко. Самата аз бях дете, когато се роди.

Омъжих се на шестнайсет. На нейната възраст бях много по-дива. Имам предвид, че тя умее да организира нещата около себе си. Тя плаща сметките. Прави списъка с необходимите продукти. Известно време се движеше с неподходяща компания. След това срещна Боби! — протегна се и го хвана за ръката. За удивление на Нина той й го позволи.

— За нея той е като брат. Даже повече, защото не се гонят като куче и котка. Той има толкова добро влияние…

Нина осъзна нещо за Дария. И преди бе срещала хора като нея. Дария гледаше на нещата от свой собствен ъгъл. Останалият свят може би не беше съгласен с нея, но тя никога нямаше да се откаже от версията си за вселената. Мненията носеха за нея същата тежест като фактите, а може би и повече.

Дария продължаваше да приказва.

— Можете ли да си представите! Сестра ми Бет, сърцето й ще се пръсне! Направо се е сринала. Имам предвид, Боже Господи, първо Крис, който е само на деветнайсет, а после и съпругът й. Този следобед дойде вкъщи от Лос Анджелис с нейната приятелка Ян. Домът й гъмжи от полиция и скоро няма да я пуснат да се прибере. Първо трябваше да даде показания, след това да се отбие в хотела си, но после ми позвъни. Двете с Ян прекарахме остатъка от следобеда с нея. Убедихме я да вземе успокоителни и най-сетне успя да заспи. Оставих Ян до паркинга на летището, защото тя трябваше да се върне на работа. След това се върнах вкъщи, а Ники и Боб бяха в кухнята. Канехме се да излезем на разходка, но заваля. А сега и Ники.

— Сестра ви знае ли, че дъщеря ви е обвинена в убийството на съпруга й?

— Все още не. Мислех да й се обадя, но реших първо да разговарям с вас. Но не се безпокойте. Бет никога не би повярвала, че Ники може да го направи. Никога. И вие не бива. Не трябва и за секунда да се съмнявате!

— Сестра ви е била в Лос Анджелис, когато умира мъжът й, нали?

— Точно така. На гости при приятелката си Ян в Холивуд. Бет и аз… не се бяхме виждали от много време. Не че не се разбираме. Обичам я до смърт! Трябва да знаете това. Тя е чудесен човек. Просто се отдалечихме. А Бил… той обичаше да я държи близо до себе си.

— Случва се — вметна Нина. — Казахте, че е бил хирург?

— Козметичен хирург. Никога не е обичал термина пластичен хирург. Имаше собствена клиника в града. — Тя скочи и се отправи към кухнята. Върна се с плик от писмо. — Ники е тук. Накарах ги да ми го запишат. Утре ще има някакво изслушване, на което трябва да присъстваме.

— Запозната съм с Центъра за задържане на малолетни, госпожо Зак.

— О, моля ви, наричайте ме Дария.

Нина прочете написаното върху плика: „Изслушване по ареста, Съд за малолетни, «Плейсървил»“. Замисли се.

— Свързахте ли се с бащата на Ники?

Дария поклати глава.

— Не сме го виждали от шест години. Един ден ни напусна. Доста се карахме. Такава отговорност е да отгледаш дете, а той беше музикант, което означава, че вечно бяхме без пари. Няколко пъти получихме пощенски картички от него от големите градове по източното крайбрежие. Просто кратки бележки, в които изразяваше надежда, че сме добре. Че му липсваме. Няколко пъти ни изпрати пари. Това беше малко странно, защото парите винаги пристигаха, когато бяхме най-отчаяни. Чудех се…

— Какво?

— Дали не ни следи по някакъв начин. Непрекъснато имах това чувство. Но няма никакъв смисъл, нали. Нямаше смисъл да стои разделен от Ники, дори да ми е бил бесен.

Както и да е, след няколко години мисля, че се е изморил от играта. Повече не чухме нищо за него. Най-сетне се реших и получих развод. Той трябваше да изпрати подписа си на хартия, но така и не се обади. Чудя се дали въобще знае.

— А Ники?

— Ники все още си мисли много за него. Човек има само един баща.

— Къде е той?

— Кой знае.

— Има ли някой друг, на когото трябва да съобщим?

— Не. Откакто бащата на Ники ни напусна, оттук минаха неколцина мъже, но с никого нещата не продължиха дълго, а и никой не си допадна с Ники. Не знам какво ми има, но със сигурност не попадам на по-добрите мъже. Ники казва, че ще се доверя и на Сатаната, стига да има някой цент в джоба и добър глас. Може би е права.

— Доколкото разбирам, вие искате да представлявам дъщеря ви по този случай.

— Да! Мислех, че е очевидно! Ще го сторите ли?

Нина усети напрежението в раменете на Боб, който сякаш я наблюдаваше как мислено проверява банковата си сметка. Ще се съгласи ли да представлява едно шестнайсетгодишно момиче, обвинено, че е убило своя чичо?

Гледайки в премрежените очи на Дария, Нина усети отчаянието й. Тя беше изтощена самотна майка, също като Нина, бореща се за оцеляване. Ако това, което виждаха очите й и каквото казваше Боб, беше вярно, Дария Зак трудно се справяше и с най-обикновените битови проблеми. Изправена пред това далеч по-голямо нещастие, тя естествено беше отчаяна. А Нина можеше да помогне.

Колкото до случая, тя нямаше достатъчно информация, за да си създаде мнение, но знаеше едно нещо. В него съществуваха фантастични елементи, дори ако пренебрегнем елементарния факт, че тийнейджърките нямаха практика да нападат хора с мечове.

И най-вече самолетната катастрофа. Очевидно синът беше загинал в същата нощ, както и бащата, въпреки многото километри разстояние и коренно различните обстоятелства. Възможно ли е двата смъртни случая да са свързани? Идеята я накара да потръпне. Тук й се предоставяше случай да открие смисъл в събития, които бяха напълно безсмислени, да създаде ред сред хаоса от смърт и обвинения. Не бе в състояние да си върне съпруга обратно, но може да създаде смисъл там, където той липсва, може би ще успее да направи нещо полезно за това момиче.

— Може би ще успея да ви помогна — каза тя, като с усилие на волята потискаше странната възбуда, обхванала я от перспективата да се заеме със случая. — Но трябва още да разговаряме. — Оставаше и въпросът с парите. Нина Рейли не можеше да си позволи да поеме случай с убийство безплатно. — Ще поговоря с Никол преди изслушването утре и ще отстоявам нейната страна. Ако не поема случая, най-малкото ще мога да й дам някакъв съвет. — Изправи се, опитвайки се да изглежда поне наполовина грациозна в сравнение с Дария. — Обещавам ви, ще се видим на изслушването.

— Но ще можете ли сега да я изкарате от ареста?

— Процесът е в самото си начало. Тази вечер ще трябва да прекара там, но ще се обадя до Центъра за задържане да се уверя, че всичко е наред с нея.

— Знаех си, че ще се погрижите за всичко — отвърна приветливо Дария, опитвайки се да скрие разочарованието си от новината. — В тази ситуация аз съм напълно безполезна. Такъв късмет е да имаме на своя страна толкова интелигентен човек като вас!

— Едно последно нещо — спря се Нина на прага. Боб вече бе притичал до колата, за да изкара Хичкок навън, и хвърляше една пръчка към двора. — Боб спомена, че са разпитвали Никол веднага след като са прочели правата й. Казала ли е нещо важно?

Очите на Дария се стрелнаха из стаята, сякаш търсеха отговора някъде из нея.

— Боб имаше самообладанието и храбростта да й припомни, че е в правото си да мълчи, което е повече от това, което можех да сторя аз при всички тези униформи и блестящи значки, още повече, че те влязоха в стаята, сякаш им принадлежеше.

Нина се почувства като каубойка, водеща стадо от диви бизони, докато се опитваше да попречи на Дария да се отклонява.

— Тя спомена ли нещо?

— Слава богу, бедното дете бе достатъчно умно да не признае нищо. Но положението е лошо. Някой е казал на полицията, че са я видели онази нощ там.

ГЛАВА 3

Малко преди обед Нина приключи с явяването си пред Върховния съд в Тахо и потегли с колата надолу по планинския склон, за да се срещне с Никол Зак. По-плътният въздух я замая веднага щом слезе с около хиляда метра надолу. Богатите миризми на земя заедно с яркия аквамаринов цвят на небето и свободата на открития път, който се бе ширнал под розовеещата слънчева светлина на пролетта, й действаха упояващо.

Настроението й се върна обратно на земята едва когато се озова сред грозния претоварен трафик. Успя да паркира на едно свободно място край улицата и пеша измина карето, което й оставаше до целта.

Центърът за задържане на малолетни в Плейсървил не беше някакъв ужас като в затворническите драми по телевизията, но не беше и кухнята на мама. Децата, които бродеха наоколо, се държаха като група гимназисти, които в междучасието се прехвърлят от един кабинет в друг, шегувайки се и дразнейки се един друг. Дори охраната изглеждаше, сякаш не си дава много зор. Не за пръв път Нина се замисли как хората често успяват да удавят в баналност дори и най-отчаяната ситуация.

По телевизията в общата дневна стая една блондинка през сълзи си признаваше бременността от някакво женено приятелче. В ъгъла видя изтърбушен диван, на който две момичета хипнотизирано се бяха втренчили в сапунената опера. Високите прозорци даряваха стаята само с оскъдна порция светлина от яркия ден отвън. Тъжната картина се допълваше от няколко неподредени алуминиеви стола.

Никол се появи от коридора и Нина се изправи.

— Здравей, Никол, получи ли съобщението ми?

— Здравей. Предадоха ми го тази сутрин.

Момичето седна. Държеше гърба си изправен, краката — здраво стъпили на земята, брадичката — вирната. Тя беше много крехка, много бледа и изглеждаше по-малка за своите шестнайсет години. Носеше черни дънки и черна тениска с хаотичен и неразбираем надпис. Кичурите кестенява коса свободно падаха надолу и скриваха голяма част от лицето й. Нина долови нещо от грациозността на майка й Дария в начина, по който тя разсеяно вдигна ръка и отметна косата зад едното си ухо. Изучаваше момичето и се опитваше да разбере какво привлекателно намира Боб в нейното ъгловато дребно личице. Накрая реши, че трябва да са волевите й кафяви очи, сега настоятелно взиращи се в нея самата, които на моменти блясваха в златисто от не особено добре потиснат гняв.

— Как се държат с теб?

— Добре.

— Майка ти успя ли да те види?

— Дойде тази сутрин. Значи ти си майката на Боб. Трябваше веднага да се досетя. Той изглежда като теб, само косата му е много по-тъмна.

— Боб ми каза да ти предам поздрави.

— Аха, поздрави и от мен.

Нина си пое дъх. Момичето гледаше към земята. Изглежда, не я бе обхванал непреодолимият порив да говори, както често се случваше с новите арестанти.

— Имаш ли нещо против да те наричам Ники? Нали така ти казват?

— Както ви е удобно.

— Добре, Ники, твоята майка иска да ме наеме, за да те защитавам. Ще говоря с нея по въпроса още веднъж днес следобед. Междувременно искам да науча от теб какво си казала на полицаите, когато са дошли у вас.

— По-млада сте, отколкото си представях. Изглеждате още като ученичка. — Тя изследваше Нина, както студент по ботаника би разглеждал непознат на науката растителен вид. — Боб ли ви накара да дойдете тук?

— Помоли ме майка ти.

— Не, не е вярно. Боб ви е накарал. Дария не може да различи дупката на ухото си от тази на задника. Тя щеше да се разреве, вероятно да се подкрепи с една-две бири, после да събере приятелите си. Всички щяха да размишляват надълго и нашироко какво да правят, за да ме измъкнат от затвора. След това, много по-късно, след като ме осъдят и излежа няколко години, щяха да се досетят, че ми трябва адвокат — и се засмя горчиво.

— Боб също ме помоли да дойда. Първото нещо, което трябва да разбереш, е, че нямам намерение да те лъжа за каквото и да е.

— Разбира се, че не! Всеизвестен факт е, че адвокатите никога, ама никога не лъжат.

Нина го очакваше. Нещо в това момиче, нещо в държанието й й се струваше много-много познато. Напрегнатите бръчки по устните на Ники се отпуснаха и изобразиха нещо като сянка от усмивка.

— Сега ми разкажи какво се случи предишната нощ.

— Ами, първото нещо, което се случи, бе, че те почукаха на вратата. Боб и аз бяхме в кухнята и го правихме… — тя примигна, очаквайки някаква реакция. Когато такава не последва, очевидно остана леко разочарована. — Ха-ха. Шегичка. Всъщност ядяхме ядки. Дария беше в дневната и репетираше танца с циците както обикновено. Опитва се да ги накара да се разхвърчат в различни посоки. Прави го винаги когато не може да се сети за стъпките, които се предполага, че изучава…

— Наричаш майка си Дария? Защо?

— Не е кой знае каква майка — отвърна безгрижно Никол. — Но нека продължа, каквото започнах. Както казах, бях грубо прекъсната… тези ченгета се разтропаха на вратата. Дария отговори и ох, основната тъпотия за деня — покани ги! Добре де, може би са направили онзи ченгеджийски номер да нахлуят вътре, преди да имаш време да се замислиш. Огледаха бардака. Тя би трябвало да знае тези неща, но ако я опознаеш по-добре, ще откриеш огромните неизбродими простори на нейната несхватливост.

Двамата с Боб влязохме в дневната, за да видим какво става. Те съобщаваха на Дария за чичо Бил, как някакъв касапин му е теглил ножа. Не спестиха за кървищата и всичко… — тембърът на гласа й незабележимо се промени. — Те я питаха едни неща… Господи, колко е тъпа. Моята теория е, че когато ме е родила толкова млада, това е прекратило естественото развитие на мозъчните й клетки.

— Какво им каза майка ти?

— О, Бил беше такъв прекрасен тип! Толкова добър с нас. — Момичето се оказа добър имитатор. Нина можеше да чуе Дария в гласа й. — Пълен боклук, ей това.

— Лъгала е, така ли?

— Ако я бяха подложили на тест с детектор на лъжата, щеше да мине! Човек може да си помисли, че някъде вътре в нея се таи споменът какво мръсно копеле беше чичо ми, но това ще е грешка.

— Ти каза ли нещо?

— Не много. Те я подхванаха, сякаш може да знае нещо, което, разбира се, е съвсем безсмислено. Тя действително се разстрои, разплака се. Какво са очаквали?

— Продължавай.

— След това започнаха с мен. Един от тях дръпна другия настрани и му показа някакъв доклад или описание. Те го погледнаха, после погледнаха мен, сякаш правеха сравнение. Точно тогава жената ме попита къде съм била предишната нощ. Отговорих, че съм била тук, вкъщи имам предвид. После казаха, че един съсед ме е видял същата нощ в дома на чичо Бил и съм длъжна да си го призная, иначе ще бъда обвинена, че възпрепятствам полицейското следствие, и ще ме арестуват. В този момент се обърках, трябва да си го призная. Бях уплашена… — брадичката й се вирна още нагоре, твърда и решителна като на майка й. — Мислех си, че ще ме арестуват, ако не си го призная, но Боб скочи и ми каза да си затварям устата, така и направих. Така или иначе те ме арестуваха. Истинско чудо е, че не си признах. Те ми задаваха въпросите бързо, стояха близо до мен и носеха тези униформи с големи пищови в кобурите и…

— Знам за това — увери я Нина.

— Добро име за банда — каза замислено Ники. — „Големи пищови в кобурите“.

— Те… имаше ли чувството, че те притискат?

— Разбира се, направо ми изкараха ангелите от притискане. Каза, че си адвокат, нали?

— Нека да си кажем нещо направо, Ники — сряза я Нина. — Може би говориш по този начин на много хора, даже и на майка си, но с мен няма да стане. Ако не се стегнеш и не се държиш прилично, ще те напусна. Искаш ли да те оставя?

— Не.

Този път звучеше неуверено. Ники отново се загледа в пода. По носа й се стече една сълза, задържа се там за момент, но тя рязко тръсна глава и я изтри.

— Добре. Разкажи ми какво се случи в събота през нощта. Наистина ли ходи до своя чичо?

— Да — отбранително.

— Как се добра дотам?

— С лодка.

— Защо?

— Отидох да взема нещо наше си.

— Нещо, което принадлежи на теб и на Дария?

— Ъхъ.

— Отишла си там, за да крадеш?

— Не да крада.

— Тогава защо?

— Отидох да взема нещо.

— Какво?

— Не е ваша работа. Държа се прилично. Просто няма да отговоря на този въпрос, става ли?

Нина направи пауза, след това се впусна в стандартните обяснения за привилегированите взаимоотношения между адвокат и клиент, но Ники просто поклати отрицателно глава. Нина трябваше отново да призове на помощ онзи бог на търпеливостта, към когото се обръщаше напоследък при разговорите си с Боб.

— Взе ли нещо от там?

— Няма да кажа.

— Ако ще бъда твой защитник, трябва да ми имаш доверие и да ми кажеш истината.

— А вие ще ме представлявате ли? — попита Ники. — Досега не сте го казали направо.

— Ти със сигурност се нуждаеш от помощ. Днес съм тук, за да ти помогна, но все още нямаме никакво друго споразумение за по-късно.

— Естествено, че имам нужда от помощ, няма спор.

— Ще трябва да поговоря с майка ти и за пари.

— Тя няма никакви. Това решава въпроса, нали? — помръкна момичето.

— Вероятно — отвърна Нина. — Работя сама, Ники. Имам малък офис на булеварда „Езерото Тахо“ и също не съм от богато семейство. Трябва да се грижа за Боб. Въпросът е не само в парите, които би трябвало да взема за твоя случай. Той би заел голяма част от работното ми време за неопределено бъдеще напред.

Лицето на Ники се напрегна. Нина разбра, че й се иска да я помоли да поеме случая въпреки всичко, но момичето се въздържа.

— Ще ви се доверя, когато ме убедите, че мога да ви имам доверие. Не познавам много възрастни, на които може да се опре човек.

Нина си помисли за Дария, за баща й, който ги бе напуснал, за мизерията в техния дом и за едно момиче, което познаваше преди много години, затова реши да не зачеква повече темата.

— Добре, продължи с историята.

— Чичо Бил си беше вкъщи. Гледах иззад храстите до басейна. Той беше в кабинета си. Звънецът на външната врата звънна и той отиде да отвори.

— Ти влезе ли в кабинета?

— Не.

— Сигурна ли си?

— Казах, не. Свърших си моята си работа и се прибрах в къщи.

— Какво трябва да означава това, Ники?

— Не мога да ви осветля по този въпрос — отвърна момичето с преувеличена загриженост в гласа.

Нина си помисли: „Ако тя не иска да ми съдейства, длъжна съм да напусна.“ За момент се усети, че изучава момичето, нейните раздърпани дрехи, общата атмосфера на запуснатост, гордия ъгъл на брадичката, тъжните кичури на прическата и се чуди дали да не си вземе чантата, да каже чао и да напусне завинаги това виновно създание.

Усетила, че я преценяват, Ники закри лицето си с косата, сякаш очакваше, че Нина ще напусне, и предварително се защитаваше. Ръцете й бяха отпуснати на коленете, кокалчетата бяха големи, пръстите — дълги и тънки.

Боб също бе прекарал голяма част от живота си, без да знае къде е баща му. Чудеше се дали Боб и Ники някога са разговаряли за това. Питаше се дали Боб е единственият й приятел.

— Ники? — обади се тя.

Момичето погледна нагоре, а очите й бяха лишени от надежда. Тя познаваше това изражение.

— Ти ли уби чичо си? — според нейните професори по право в никакъв случай не би трябвало да задава този въпрос. Това бе някаква перверзна учтивост между защитник и клиент — не питай, за да не принуждаваш клиента да те излъже.

Не питай, защото ако някой клиент признае вината си, губиш всички съдебни шансове. Но така или иначе често задаваше този въпрос и винаги от отговора намираше нещо, което да й помогне в изграждане на защитата.

— Не съм го направила.

— Имаш ли някаква представа кой може да го е извършил?

Дали Ники се стресна от този въпрос?

— Не — каза тя.

Лъжеше.

— Кога си го виждала за последен път преди въпросната събота?

— Преди много време. Години? Често ходех при него, когато бях малка.

Нина не можеше да разчете изражението на лицето й, но като нищо това можеше да е носталгия.

— След това престанахме. Веднъж ни нарече пепелници, боклуци искаше да каже — продължи тя. — Чух го да го казва, въпреки че не знаеше, че го подслушвам. Ние също не искахме да го знаем. Леля Бет идваше понякога, когато той бе извън града, и често взимаше със себе си Крис. Никой от двама ни нямаше брат или сестра, така че… когато бях малка, си представях, че Крис ми е брат. След това, когато Крис постъпи в частно училище в Лос Анджелис, престанах да виждам и него. — Това очевидно е било удар за нея.

— Опитах се да му пиша няколко пъти, но скоро се отказах да го правя.

— Защо? — попита Нина.

— О, не че Крис беше същият сноб като чичо Бил. Просто… и аз се промених. Разликата помежду ни беше почти три години и просто вече не го чувствах толкова близък. Бях заета със своето собствено спускане по спиралата надолу. — Засмя се. — Добро име за банда — „Спиралата надолу“.

— Била ли си изобщо някога в дома на чичо си?

— Разбира се. Когато бях малка. Имаше едни изпълнени с насилие картини и навсякъде бе пълно с остри предмети. Имаше комплект хирургически инструменти от осемнайсети век или нещо такова. И, разбира се, онзи славен меч. Притежавал го е някакъв известен самурай от древни времена. Дария ми каза тази сутрин. Прочела в някакъв вестник, че е убит с това нещо. Навремето имаше цяла колекция от мечове. Имаше един със сребърна ръкохватка — не, май ми каза, че е от никел или нещо подобно — както и да е, върху дръжката беше гравиран ястреб. Там имаше още едно оръжие, наричаше го японска морска дага. Имаше улей за изтичане на кръвта. Страховито. Беше пълен с тези гадни неща и те висяха навсякъде по стените му. Леля Бет ги ненавиждаше, така че преди пет-шест години успя да се отърве от тях освен от самурайския меч, който той запазил в кабинета си. Накрая се оказва, че това не е било добра идея, не мислиш ли?

— Странна колекция. Струва ми се, че тези оръжия те впечатляват не по-малко, отколкото твоя чичо?

— Има нещо такова, но все пак не съм го използвала, за да го убивам. Можеш да ми вярваш или не, твоя воля.

— Добре — каза Нина. — Това е важно, Ники. Преди да кажеш каквото и да е на полицията, разбираш ли, че имаш право на защитник.

— Те ми прочетоха правата, ъхъ. Веднага след като погледнаха в описанието. Мислех си, че са дошли да съобщят на Дария за убий… за нещата с чичо Бил… и явно отговарях на някакво описание, което вече са притежавали, щото онзи тип гледаше така, сякаш ще пукне от глад, а аз съм сочен „Бигмак“.

— Майка ти присъстваше, нали?

— И така може да се каже. Да, стоеше точно до мен.

Нина облегна глава на ръката си и се замисли. Ники я гледаше.

— Боб непрекъснато ми викаше: мълчи, докато не извикам майка си. Просто мълчи. Накрая го направих. Не казах много. Просто лош късмет, че някой ме е видял онази нощ там. Това е много лошо, нали? Какво ще правят с мен?

— По принцип имаш много права, които те защитават като малолетна. Ние ще се изправим пред един много достоен съдия, наречен Харолд Васкес. Той трябва да реши дали ще останеш в ареста. След това, независимо дали ще ти позволят да се завърнеш у дома или ще останеш в ареста, сигурно ще има още едно изслушване, което да определи дали да те обявят за подопечна на съда за малолетни или… — тя се поколеба — възможно е да те прехвърлят към съдебната система, предназначена за възрастни.

— Но аз съм просто дете! Не могат да сторят подобно нещо на едно дете! Чувала съм, че когато заловят някое дете в престъпление, то не загазва толкова много. Като онези деца, които продават наркотици за по-възрастните дилъри.

— Кой ти каза това?

— Не си спомням.

Лъжа номер две, отбеляза си Нина.

— Дефиницията за дете се променя много бързо.

— Ако ме прехвърлят в системата за възрастни и ме признаят за виновна, тогава какво?

— Смъртното наказание е невъзможно. Малолетните не могат да бъдат осъждани на смърт в Калифорния.

— Тогава… затворът, колко ще продължи? Това е най-лошото, което може да се случи, нали?

— Две години в изправителен дом за малолетни. Когато навършиш осемнайсет, ще те прехвърлят в щатския затвор. Сигурно трийсет години. Цял живот, ако те признаят виновна за убийство първа степен.

Лицето на Ники стана пепеляво.

— Това е възможно най-неблагоприятният завършек. Ще знаем повече за възможните резултати, когато формално ти предявят обвинението. Системата е много сложна.

— Системата! — устните й се изкривиха, сякаш думата остави горчив вкус в устата й.

— Да отидем на изслушването. След него ще мога да ти дам по-добър съвет.

— Мислех си, че ще ме пуснат под гаранция или нещо подобно. Не представлявам никакъв риск. Няма да тръгна да коля хората, за Бога! Това е направо кошмарно.

— Ники, ще ти се наложи да ми кажеш какво си взела от дома на чичо си. За пари ли става дума?

— Вече ти казах всичко, което е от значение.

Тя беше толкова болезнено млада, прекалено млада, за да разбере колко уплашена трябва да бъде, в това беше проблемът. Или може би разбираше, но просто беше храбра. Дори перспективата за трийсет години зад решетките не я беше ужасила достатъчно, за да се разкрие пред Нина. Какво ли е взела? Дали не прикрива някого? Майка си?

— Майка ти е много разтревожена за теб — продължи Нина. — Ще я видиш след няколко минути. — Искаше да прозвучи малко успокояващо и предразполагащо и бе учудена от изражението на досада, което премина през лицето на момичето.

— О, сигурно. Убедена съм, че упорито се бори за мен. Моли се, надява се. Пали свещи. Танцува… — Ядът се смесваше със съжалението. — Сигурно очаква всеки момент да се присъединя към нея и с валсова стъпка да се прибера у дома.

— Имам чувството, че много те обича.

— Много жалко, че любовта не носи пари.

— Звучиш много грубиянски, Ники.

— Тя ме кара да полудявам. И се безпокоя за нея. Нуждае се от мен. Не може да се грижи за себе си. Винаги съм си мислила, че това е причината да ни напусне татко. Защо някой не я научи на машинопис или каквото и да е, само да е нещо практично и да носи пари. Всеки път, като си намери работа, оплита конците и почти веднага я уволняват. Това обаче никога не я отчайва — в гласа й се промъкна неохотно възхищение, — веднага се връща към своите танци и фантазии за слава и богатство.

— Доколкото разбирам, и баща ти не е бил човек, на когото може да се разчита.

Лицето на Ники помръкна.

— Никога не казвай лоша дума за баща ми.

— Съжалявам, просто исках да подчертая, че…

— Виж, просто провери дали си е платила тока. Всичко се обърква, ако забрави. Ако не ме пуснат.

— Добре. — Нина си погледна часовника. Оставаха още десет минути. — Скоро ще те повикат. Трябва да отида да видя майка ти.

Искаше й се да сложи ръка на костеливото рамо на момичето, но не беше толкова глупава.

Ники вече чакаше в съда за малолетни, когато Нина пристигна с Дария. Следствието беше действало с необходимата отговорност при попълването на всички документи и чиновникът беше определил това бързо изслушване за два часа следобед.

Всички останали присъстващи бяха съдебни служители: секретарят, приставът и съдебният репортер. Освен това, естествено, там бяха негова чест съдия Харолд Васкес, следователят Пърл Смит, който съвсем наскоро беше прикрепен към случая, и Барбара Банинг, областният прокурор на града.

Барбара кимна официално на Нина и тя от своя страна възприе жеста като първия удар в съдебната битка, която започваше днес. Барбара беше интелигентен юрист, но в известен смисъл неопитна. Бе взета под крилото и, както се говореше, в леглото на главния областен прокурор Хенри Макфарланд. Положението й като протеже на Хенри, беше предупреждение, че той ще се опита да прехвърли Ники в съдебната система за пълнолетни престъпници, и то при първа възможност.

Но най-лошата новина от всичко бе самата Барбара. Тя не обичаше Нина по много причини. Противостоящите им позиции, естественият й дух на състезателност, традиционната неприязън на прокурорите към адвокатите, заели се да защитават престъпници — и все пак всичко това бе само част от проблема. Барбара усилено се домогваше до съпруга й, преди да се оженят. Неговият отказ сигурно е бил болезнен. Докато сядаше на банката до Ники, Нина също кимна на Барбара. Дария се настани вдясно от тях.

Съдията Васкес беше чиновник в съдебната система за малолетни още отпреди да завърши юридическото си образование и си беше спечелил доверието на адвокатите и от двете страни. Той първо погледна към петицията пред себе си, а след това хвърли изпитателен поглед към Ники над очилата си. Не всеки ден при него се появяваха шестнайсетгодишни момичета, обвинени, че са заклали някой свой роднина. Нина разбираше, че подобен интерес щеше да има и в медиите.

— Това изслушване трябва да определи дали малолетната, присъстваща пред нас, ще остане в ареста или ще бъде определена друга мярка за неотклонение. Виждам, че младата дама вече е прекарала една нощ в ареста за малолетни. Госпожице Зак, това е неформално изслушване и нещата, които се кажат тук, нямат силата на доказателства, но все пак вие разполагате с множество права, с които трябва да сте наясно.

След това съдията провери дали Дария е получила съобщение за изслушването и дали е сред присъстващите. После си взе бележка за присъствието на Нина от страна на Ники.

— Разбирам, че не сме в състояние да открием местонахождението на бащата — обърна се той към Нина. — Да приемем ли, че родителите са разведени?

— Точно така.

— Дали обвиняемата или нейната майка имат някаква информация за неговото местонахождение? Като родител той трябва да бъде осведомен за случая.

— Той… е напуснал областта преди повече от пет години — отвърна Нина. — Не сме чували нищо за него освен няколко кратки бележки преди години и не сме в състояние да го открием. Дария Зак, нейната майка, е единственият й законен настойник.

— Добре тогава — каза Васкес, но поклати глава.

Той вече си формираше представата за случая — нещо като изоставено от баща си отчаяно дете. Като всички в съдебната система за малолетни той се опитваше да открие логични обяснения за мистичните и ужасяващи актове на насилие, които довеждаха всеки ден деца в този съд.

— Госпожо Банинг? — попита той. — Вашето присъствие тук показва интерес от страна на областната прокуратура.

— Става въпрос за убийство, ваша чест — отвърна Барбара. Гласът й беше равен и музикален, което й отиваше, защото за нея всичко бе болезнено добре оркестрирано като Бранденбургски концерт. Извади лист хартия от куфарчето си и продължи: — Ние ще попълним петиция с искане да бъде проведено изслушване на двайсет и пети май, след което малолетната да бъде обявена за неподлежаща под юрисдикцията на съдебната система за малолетни според алинея шест нула от Закона за благосъстоянието и институциите. Нашето учреждение възнамерява да отправи обвинение към малолетната за убийство първа степен. Ще изискаме делото да се прехвърли към съда за пълнолетни и процесът да се проведе, сякаш тя е навършила пълнолетие.

— Днес ли ще попълните петицията? — попита Васкес.

— Веднага щом приключи изслушването. Мога ли да предам по едно копие на защитата и на съда?

Васкес кимна и тя подаде един лист хартия на пристава, а след това направи няколко крачки към Нина и постави нейното копие на банката.

Нина прегледа набързо петицията. При наличието на подобна жалба Васкес никога не би пуснал Ники.

Нещата се задвижиха. Барбара оспори несериозността на предишните сблъсъци на Ники със закона, както и обърна внимание на факта, че Нина е помолила изслушването за прехвърлянето на обвиняемата към съдебната система за пълнолетни да се проведе само след две седмици. Нина горещо протестира при думите й, че съществува риск Ники да се укрие, с думите, че тя никога не е била обвинявана в престъпление, но Васкес бе твърде консервативен да й даде някакъв шанс, когато бе замесено убийство.

— Съдът оставя малолетната в Центъра за задържане на малолетни за период не по-дълъг от петнайсет дни — обяви той. — Защитник, законът е пределно ясен. Ако изслушването не се състои според предвиденото, момичето вероятно ще бъде оставено под домашен надзор.

— О, ние ще сме готови дотогава, ваша чест — побърза да вметне Барбара.

„И ние също“ — помисли си Нина.

С неутрално изражение Ники излезе заедно с пристава. Дария я сподири с поглед и невъздържано се разплака.

— Ще можете да я посещавате — успокояваше я Нина, докато си събираше папките. — Обещавам ви, ще бъде в пълна безопасност.

С ъгълчето на окото си видя как Барбара напуска с полюшваща се походка, следвана от възхитения поглед на пристава.

— Може да е в безопасност, но всяка минута, прекарана там, ще я наранява, сигурна съм.

— Тя е силна — възрази Нина.

— Да, днес изигра добро шоу. Както и да е, ще се срещнем горе. Бет просто не успя да стигне до Плейсървил днес. Дойде й твърде много. Ще се срещне с нас във вашия офис в четири.

— За какво?

— Обади се и каза, че много иска да разбере как стоят нещата. Иска да помогне. Тя обича Ники. Казах ви, никога няма да повярва, че е убила Бил.

Въздухът в съдебната зала беше леден. Когато Нина излезе навън, горещината я обви като вълнен пуловер. Движението се беше поуспокоило. Добрите граждани на Плейсървил явно се бяха прибрали по домовете си за следобедния си сън. Тя натисна газта и пое по магистралата. Дария я последва със стария си фолксваген, но вече беше изостанала с няколко коли.

Ники сигурно щеше да е труден клиент. Но трябваше да си признае: искаше този случай. Щеше да го поеме — независимо какво щеше да предложи Бет Сайкс.

Нина знаеше всичко за момичетата като Ники.

Някога тя беше една от тях.

Бет и Дария седяха в чакалнята под наблюдателния поглед на Сенди. Когато двете жени влязоха в офиса на Нина, Дария бе начело. Бет се представи, а гласът й беше мек като кашмир.

— Разбирам, че вече сте видели Ники — каза тя, като седна близо до адвокатката. Дори нейната кожа, свежа като утринна роса, бе пострадала от напрежението през последните дни. Под очите й се виждаха сенки вместо грим, а когато каза „здравейте“, гласът й беше тежък и пресипнал.

Очевидно все още не бе отшумял ефектът от успокоителните. Дария използва размяната на любезности, за да се настани удобно на другото кресло.

Отдалеч никой не би се объркал, че не са сестри. Като образи в криво огледало те бяха различни, но имаха и ясно отличими прилики. Дария имаше по-широка челюст, а брадичката на Бет беше по-неразвита, но дрехите им можеха да послужат за изследване на личната изразителност. Сериозно повреденото кожено яке на Дария над одърпаната черна тениска и черните дънки напълно съответстваха на личността на майката на Ники. Същото важеше и за Бет — носеше тъмновиолетов пуловер без ръкави, ленена пола и луксозни кожени обувки. Леките бръчици около устните на Дария придаваха на усмивката й обезоръжаваща приветливост, а щом Бет разтегнеше устни да се усмихне, зад тях се разкриваха перфектните зъби на кинозвезда.

Въпреки че и двете бяха руси, цветът на косата на Бети бе прекалено естествен и съвършен, което ще рече изключително скъпа боя. Нина не успяваше да потисне мисълта колко ли операции са били нужни на пластичния магьосник, мъжа й, да я поддържа толкова младолика и свежа, след като вече беше разбрала, че Дария е с четири години по-млада. Но това бяха непочтени мисли. Жената излъчваше неподправена мъка и страдание.

— Съжалявам за загубата ви — каза Нина.

— Благодаря — отвърна Бет.

Съчувствените думи замалко да пречупят самообладанието й и Нина видя как с усилие на волята тя успява да се пребори да запази спокойствие.

— Самата аз загубих съпруга си преди няколко месеца — дочу се Нина да казва и веднага се спря, изненадана от самата себе си. Винаги избягваше лични контакти с клиентите, но уязвимостта и болката на Бет Сайкс прекалено брутално бяха овладели стаята, за да ги пренебрегне.

Бет кимна.

Дария стисна ръката на сестра си и за момент настъпи тишина, ако не се брои тракането на пишещата машина на Сенди.

— Ники се справя доста добре — наруши мълчанието Нина.

— Дария ми разказа всичко. Ние сме доста близки.

Това не беше точно така според думите на Дария.

— Какви документи трябва да подпишем? — попита накрая Дария. — Бет ми предложи заем за вашия хонорар.

Бет веднага вдигна глава.

— Това не е заем, Дария.

— Винаги си връщам всяко пени, взето назаем.

— Искам да направя това за Ники. Нека да ти помогна — гласът й трепереше.

Завладяна от собствените си тревоги и забравила за емоционалното състояние на сестра си, Дария твърдо тръсна с глава.

— Не! Не обичам да съм длъжник на хората. И лихва от десет процента. Настоявам!

— Аз не съм хората — проплака Бет.

Те спориха известно време, докато Бет не избухна в сълзи. Между хлипанията успя да повиши тон:

— Поне веднъж забрави за проклетата си гордост, Дария! Вземи парите за нейно добро. Заради мене. Наречи го както си искаш!

Веднага разкаяла се, Дария обви с ръка рамото на сестра си.

— За бога, Бет. Съжалявам. Не мога да повярвам, че те разплаках. След всичко това, през което си преминала! Аз съм плъх и егоманиак! Мразя се!

През сълзи Бет потрепна леко от шегата. Пое кърпичката, предложена й от Дария, и си изтри очите.

— Не плачи, скъпа — промърмори Дария. — Разбира се, ние сме ти безкрайно задължени за всичко, което можеш да направиш.

И така, това беше уредено. Докато сестрите изглаждаха различията си, Нина седеше зад бюрото си със скръстени ръце. Мислите й се въртяха около Бил Сайкс и белезите по лицето му. Прорезите, направени при убийството, според местната преса са били чудовищни. Внезапно, както пролетните вихрушки от планината, усещането за новия случай връхлетя Нина. Отново бе обсебена и това щеше да й донесе месеци усилен труд, предизвикателства, страх, стрес и слаби надежди…

— Вие можете да я спасите. Знам, че можете — говореше й Дария в момента.

— Аз не съм спасител. — Нина беше научила този факт по възможно най-трудния начин. — Ако представлявам Никол, ще направя всичко възможно, но трябва да знаете, че не съществува никаква гаранция за успех. Изходът от делото може да не е какъвто ни се иска. Никой не печели всичките си случаи, а този е особено труден.

— Защо казвате това?

— Тя може и наистина да го е направила. Ако е така, мога да й помогна, но няма да съм в състояние да я спася.

— Май наистина не обичате тази дума. Добре. Не я спасявайте. Просто я измъкнете оттам — настоя Дария.

— Тя не го е направила! — продума с треперещ глас Бет.

— Не можем да изгубим и нея. Не след Крис. Няма да го понеса.

Дария се приведе напред.

— Тя е само на шестнайсет години. Тя е толкова… Прави неща, а след това не знае защо. Аз не зная защо… — гласът й заглъхна.

— Разбирате ли, можем и да изгубим? — попита твърдо Нина.

— Толкова безмозъчна ли изглеждам? — попита Дария. — Разбира се, знам, че можем да загубим. Просто съм сигурна, че няма. Невъзможно е! — отново започваше да се разстройва.

Бет леко побутна крака на сестра си с обувка.

— Така е, Дария. Всичко ще бъде наред. — След това се обърна към Нина: — Бих искала… бих искала да вярвам, че ситуацията ще се оправи към по-добро. Боя се за Ники. Боя се за всички нас.

Погледна навън през прозореца към Талак. Върховете бяха забулени от облаци, но склоновете на планината пламтяха.

— Твърде много неща ми се струпаха за кратко време и не съм в състояние да очаквам нищо друго освен още трагедии. — Бет докосна ръката на сестра си. — Дария е оптимист. В това е чарът й.

— Просто мразя пораженческото мислене — отвърна Дария. — Ако Нина мисли, че не можем да спечелим…

— Имам толкова надежда, колкото е разумно — твърдо я прекъсна Нина.

— Е, това исках да чуя.

Бет бръкна в кожената си чантичка и измъкна оттам чековата си книжка. Разлисти я на бюрото пред себе си и започна да пише.

— Р-е-й-л-и. Нали така?

— Да.

— Петдесет хиляди долара достатъчно ли са, за да започнем?

— А, напълно достатъчно.

Нина осъзна, че Сенди е престанала да набира на пишещата си машина. Сети се, че шумът е престанал още преди известно време и че зад вратата се чуват приглушени стъпки. Очевидно Сенди подскачаше от радост.

— Госпожо Сайкс…

— Бет.

— Добре, Бет, Дария, знам, че предстоят много трудни времена за вас, но има няколко неща, които трябва да уточним, преди да се разделим. Ще ми се наложи да потърся помощ, за да изградя защитата на Ники. Пол ван Уегънър е частният детектив, когото обикновено използвам. Той е много опитен, прозорлив, преди е бил следовател в отдел „Убийства“. Трябва да работим бързо. Надявам се на вашето сътрудничество.

— Имаш го! — възкликна Дария.

— Къде ще отседнете, Бет?

— В момента съм в хотел, но полицаите казаха, че ще мога да се прибера у дома още тази седмица.

— На някой етап ще поискаме да разгледаме къщата.

— Разбира се — каза тя с нисък глас.

— Полицаите открили ли са дали нещо е изчезнало в нощта, когато съпругът ви беше убит?

— Нищо не липсва от къщата. Мисля, че работят върху предположението, че Бил е прекъснал крадеца, преди да може да вземе каквото и да е било. После… се е уплашил от стореното. Вие знаете за взломаджиите около езерото, нали?

— Да. Дали от полицията са намеквали, че случаят може да е свързан с тази серия от престъпления?

— Знам, че търсят връзка — отвърна Бет. — Но това е всичко, което ми казаха.

— Добре — Нина погледна в записките си. — Доколкото разбрах, съпругът ви е бил много успяващ хирург?

— Беше. Държеше собствена клиника и бе много зает.

— Какво ще се случи с неговите пациенти?

Бет изглеждаше объркана, сякаш подобна мисъл въобще не й беше минавала през главата.

— Предполагам, че Дилън ще трябва да си наеме помощник. Дилън Брет беше неговият партньор.

— Да приема ли, че не сте много запозната с бизнеса му?

— Не съм.

Нина записа името на партньора и подробностите около местонахождението на клиниката. Необходимо бе скоро да я посетят.

— Знаехте ли, че вашият син, Кристофър, ще се прибере в Тахо в събота вечерта? — попита тя Бет.

На Бет й трябваше повече от минута, за да отговори, и изглеждаше дълбоко замислена. Може би просто печелеше време да се пребори с чувствата си.

— Не знаех, но винаги се радвахме, когато Крис си е вкъщи. Окуражавахме го да ни посещава възможно най-често.

— Специално да се види с баща си ли идваше?

— Може би се е надявал да завари и двама ни. Той нямаше представа, че съм отишла да посетя приятелката си. Бяхме излезли да пазаруваме, на кино и такива неща. Бях там само за няколко дена и вече трябваше да се връщам. Не очаквах, че ще се видим. Не бях говорила с него от няколко дена.

— Не е ли необичайно за момче на неговите години…? — Нина се консултира със записките си, но преди да намери отговора, Бет отново проговори:

— Крис беше едва на деветнайсет.

— Не е ли необичайно — продължи Нина — за някой толкова млад да наема собствен чартърен полет?

— Всъщност не — отвърна Бет. — Не. Крис беше живял далеч от къщи в продължение на вече две години. Ние винаги сме използвали чартърни полети, за да можем да си спазваме дневния ред. Той е запознат с тази практика.

— А разходите?

— Крис е… — тя преглътна, а когато продължи, гласът й се пречупи: — беше… пълноправен студент. Покривахме всичките му разходи и той знаеше, че можем да си го позволим. Имаше разрешение да изплаща всичко с една от нашите кредитни карти.

Дария, скръстила ръце на гърдите, леко въздъхна. Тя очевидно завиждаше заради Крис.

— Знаеш ли, ти си такава прекрасна майка, Бет. Няма за какво да се обвиняваш. Имала си възможност да осигуриш на детето си всичко, от което се е нуждаело, и си го направила! Никой не би могъл да го обича повече. Ти си го дарила с щастлив живот.

Смразена от това неволно омаловажаване на деветнайсетте години, изпълнени с майчини грижи, Бет изхлипа:

— О, Дария… — обви ръце около главата си и се разплака този път неутешимо.

Пристъпила в офиса на Нина, Сенди затвори вратата зад себе си. Дария и все още плачещата Бет си бяха заминали.

— Предполагам, че отвън се е събрала тълпа от хора, които очакват да се срещнат с мен? — Нина дишаше дълбоко, за да се опита да се отърси от емоциите, предизвикани от току-що приключилата среща.

— Трябва да ти кажа нещо, преди да го откриеш сама — каза Сенди. Тя се приближи и седна на креслото до Нина.

— Става въпрос за Линда.

— Линда?

— Линда Литълбеър. Ти беше на моята сватба, там се запознахте.

— А, досещам се, индианката от племето шошони от Долината на смъртта.

— Само отчасти шошони. Майка й е била англосаксонка, парков рейнджър от Вирджиния. Както и да е. Линда го съдеше. Доктор Сайкс.

— Наистина?

— Знаеш ли, че хората могат и да умрат от пластична хирургия?

— В това има смисъл, но не. Не мога да асоциирам този вид хирургия със смъртта. За кого говориш, Сенди?

— За дъщерята на Линда. Казваше се Робин и мразеше носа си, който много приличаше на този на Линда. Прекалено туземен. Прекалено етнически. Тя умоляваше и умоляваше за хирургия. В продължение на години Линда я разубеждаваше. Позоваваше се на политиката, на здравия разум, на какво ли не. Накрая на шестнайсетия й рожден ден се предаде. Линда купи на Робин нов нос. За да я направи щастлива, нали разбираш?

Нина кимна.

— Отидоха при Сайкс, но се получиха усложнения. Робин остана в операционната зала в продължение на седем часа. Почина няколко часа по-късно.

— Как?

— Престана да диша. Честит рожден ден.

— Приятелката ти го е съдила за убийство по невнимание?

— Имаше и някакъв проблем със застраховката. Не зная за колко пари е ставало въпрос. Колко върви тези дни животът на едно шестнайсетгодишно дете?

— Колко ужасно. Каква трагедия! Но, Сенди, сигурна съм, че тя е била добре информирана за рисковете, подписвала е документи и всичко останало.

— Никой не отива да си оперира носа с мисълта, че може да умре.

Неспособна да обори логиката й, Нина попита:

— И Линда обвинява доктор Сайкс за смъртта на дъщеря си, така ли?

— Да, но обвинява себе си повече, отколкото се издава. Защо Робин не можа да види колко красива е била? Както и да е, Линда не би могла да го нарани. Просто има голяма уста.

— Тя каза ли нещо относно смъртта на доктор Сайкс, Сенди?

— Говори с нея, ако искаш да научиш нейната част от историята.

— Значи тя обвинява него за смъртта на дъщеря си — замислено промълви Нина. — Мога да си представя как се е чувствала.

— Възможно е и да можеш — каза Сенди и Нина изпита рядък полъх на симпатия да преминава помежду им. Сенди знаеше всичко за нея, за всичките й фобии и страхове.

Кулинарните й предпочитания. Как беше загинал мъжът й.

За такава едра жена Сенди се придвижваше със завидна лекота. Обърна се, отвори вратата и излезе, за да посрещне чакащия клиент.

Тя махна на клиента и преди да затвори вратата зад мъжа, който се втурна с бързината на заек в офиса и скочи в едно от оранжевите кресла на Нина, скръстил ръце и крака, сякаш се опасяваше да не го изгонят, подхвърли:

— Линда намекна, че има някаква информация за теб. Ще ти уредя среща.

ГЛАВА 4

— Господин Ван Уегънър, мога ли да ви наричам Пол?

— Моля ви, на всяка цена — учтиво се съгласи Пол.

Интервюиращата имаше красиви крака, подчертани от черните чорапи. Лицето й подсказваше възраст около петдесетте, но той нямаше доверие на подобни топли и заинтересовани изражения. Тя беше университетски преподавател, работеше като сътрудник в „Монтерей хералд“ — най-големия вестник по централния бряг на Калифорния. Което не означаваше кой знае какво.

А той беше интервюираният. „Наричай ме Ишмаел, наричай ме умник — помисли си той. — Само го напиши така, че да изглеждам опитен, чаровен и гениален.“

Което не беше особен проблем. Достатъчно бе да се държи естествено.

Тя загря, като си пъхаше носа навсякъде из апартамента му, докато той беше в кухнята и приготвяше нещо разхладително. „Хвана я да гледа втренчено леглото, което беше голямо — изяж се, мила моя“ — искаше да й каже, но все пак се въздържа. Тя се спря пред планинския пейзаж на стената и пред снимката на Пол и на приятеля му Джак, изкачващи Пинакъл преди много години.

— Вашият брат? — беше го попитала тя, но Пол отрече и тя загуби интерес.

След това се разходи из дневната, като прокара ръка по кожата на креслото му, огледа евкалипта, който току-що беше донесъл, за да се пребори с лошите миризми. Спря се пред снимката на майка му и баща му и каза:

— Приличате на баща си.

Това може би не можеше да се приеме за ласкателство — особено когато една жена констатира, че приличаш на човек, който винаги ти се е струвал древен.

— Значи току-що се връщате от Вашингтон? — попита тя, като постави касетофон на масата помежду им. Вместо сутиен под тениската си носеше червена лента с надпис СПИН.

Пол веднага надуши, че е бивше хипи, чиито радикални политически разбирания са се охладили до нормалната температура на един компютър.

— Върнах се преди няколко дена. Дори не съм стъпвал в офиса си досега. Бях шеф на сигурността на сенатор Ашфорд от Кентъки.

— Как се разбирате със сенатора?

— О, той е страхотен играч на голф.

— Той още ли се опитва да забрани на жените да упражняват своите репродуктивни права?

Въпрос капан. И то в толкова ранна фаза на интервюто.

— Ни най-малко — отговори той. — Убеден съм, че одобрява репродукциите от всякакъв вид.

В ума му се появи картината на сенатора и последното му гадже на задната седалка на колата да упражняват въпросните права.

— Разбирам. Вие имате толкова вълнуваща кариера, Пол. Надявах се да ми се отдаде случай да разговарям с вас. Спечелили сте научна степен в Харвард заради студентските си изследвания и сте получили магистърска степен в Североизточния университет по криминално правосъдие, мисля, че така ми съобщихте по телефона?

— Точно така.

— Били сте детектив в отдел „Убийства“, преди да напуснете полицейското управление в Сан Франциско преди няколко години, нали?

— Да.

— Колко случая, свързани с убийство, сте имал през годините в Сан Франциско?

— Десетки.

— Кой според вас е бил най-трудният ви случай?

— Зависи какво имате предвид. Най-лошите моменти бяха, когато заловим лошото момче, а съдът го пусне на свобода.

— Сигурно е ужасно да арестувате убиец и след това някой адвокат да го спаси от затвора. Често ли се случва това?

— По-малко през последно време.

Тялото на жената винаги имаше някаква част, която да привлича мъжките очи. Пол просто не можеше да откъсне поглед от коленете й, които мъжете са потупвали сигурно през целия й живот.

— Освен това — продължи той — с течение на годините се научих, че дори когато официалната система не работи гладко в даден отделен случай, обществото има тенденцията само да наложи наказанието. И така трябва да бъде.

— Какво имате предвид? Саморазправа? Линчуване?

— Не точно. Остракизъм. Невъзможност да се намери работа. Развод. Жената винаги знае. Самота. Депресия. Вина. Това най-вече. И да погледнем нещата в лицето — понякога на гражданите наистина им се налага да вземат правосъдието в свои ръце.

— Дай ми пример, Пол.

— О, Ели Неслер. Тя уби гада, който бе насилил сина й. Застреля го направо в съдебната зала. Ако не го беше сторила, той нямаше да получи наказанието, което заслужаваше.

— Значи сте съгласен с нейния акт на насилие? — учудено повдигнати вежди.

— Определено.

— Когато идва от един детектив по убийствата, подобен израз звучи доста смущаващо.

— Бивш детектив по убийствата — усмихна се Пол. — В момента съм частен детектив. Офисът ми е в Кармел.

За съжаление моливът й не се раздвижи. Явно не бе заинтересувана да рекламира „Ван Уегънър инвестигейшънс“.

— Дори да е така. Нима сте съгласен, че понякога един отделен гражданин може да бъде оправдан за убийството на друго живо същество? Нямам предвид в момент на самозащита, разбира се.

— Понякога.

Тя си свали очилата и разкри неодобряващия поглед на либерала с кървящо сърце.

— Кога? — попита тя.

— Как стигнахме до тази тема? — въздъхна Пол. — Разбира се, че вярвам в закона. Лицензът ми зависи от това.

— Звучите, сякаш се опитвате да избегнете въпроса ми.

Нека да поговорим за Ели Неслер.

— Една добра майка — каза Пол.

— Но тя бе арестувана и прекара много години в затвора. Не й позволиха да отгледа сина си. Мислите ли, че резултатът от действията й е добър?

— Синът й разбира — отвърна Пол, като му се искаше да сложи край на разговора. Защо ли й позволи да се напъха в тази опасна зона? Не можеш да обвиняваш хора като нея. Те или разбират нещата, или не ги разбират. — Тя е направила каквото е трябвало.

Естествено, нямаше никакво намерение да споменава на когото и да е, че и той беше сторил същото.

Преди седем месеца Пол беше убил един убиец — не да възстанови поругана чест, а просто за да прекрати властването на ужаса. Никой не знаеше и никой нямаше да научи. Върна се към миналото, пред него отново се появяваха ужасените очи на Нина и Боб, проектирани върху ослепителната снежна покривка, и разбра, че би го извършил отново. Не беше горд със себе си. Понякога трябва да направиш това, което трябва да се направи.

Студеното примитивно нещо в него, което бе извършило този акт, сигурно винаги бе съществувало. Вероятно съществува във всеки човек, но може да изживееш няколко живота, без да заподозреш присъствието му. Той не знаеше, а осъзнаването, че подобно нещо витае в него, накара старото закоравяло ченге да се чувства неудобно. С онзи акт на неузаконено насилие той бе прекъснал връзките с обичайните си разбирания и бе унищожил идеалите, които го бяха ръководили през целия му съзнателен живот.

— Мислите ли, че съдебните заседатели сгрешиха, като я признаха за виновна и я изпратиха в затвора? — проговори отново интервюиращата.

— Да.

— Но хората не могат просто да се разхождат наоколо и…

— И да изнасилват чужди деца — довърши Пол, който все повече се дразнеше.

Искаше да разговарят за „Ван Уегънър инвестигейшънс“. Тя изглежда много добре се бе насочила към въпроси, разкриващи разбиранията му, които в никакъв случай не би желал клиентите му да прочетат утре във вестниците. От друга страна, просто не можеше да се въздържи.

— Това е свободна страна — продължи той. — Аз имам лично мнение по тези въпроси, но в работата си спазвам установените правила.

— Вашето лично мнение ли беше причината да напуснете полицейското управление на Сан Франциско? А две години по-късно полицейското управление на Монтерей?

— Предпочитах да играя своето собствено шоу. Това е естествен напредък в кариерата.

— Добре, Пол — усмихна се тя. — Вашият офис е разположен точно тук, в Кармел Долорес. Какви случаи поемате?

Разкажете ми за своята работа.

— „Ван Уегънър инвестигейшънс“ се занимава с много неща — започна Пол, като се почувства далеч по-благоразположен към нея, когато най-сетне зачекнаха желаната тема. — Голяма част е свързана със съдействане на бизнесмените да си върнат лошите кредити. Данъци. Спорове за попечителството над деца. Откриваме скрити завещания. Намираме изчезнали хора. Лично аз работя много с адвокати, като им помагам да оформят защитите си. Най-вече по криминални случаи.

— Какво е най-доброто в работата ви?

— Това, че дейността ми е предимно навън, не съм от хората, които обичат да си стоят в офиса.

— Не, наистина не ми изглеждате като кабинетен плъх. Какво е най-лошото в работата ви?

— Трябва да си призная, че обичам работата си.

— Все трябва да има нещо. Сблъсквате се с много емоционални хора. Дали вашата чувствителност не се изхабява?

— Вече не.

Тя го изчака малко, но той не добави нищо повече.

— Защо Кармел? Какво ви доведе тук?

— Работата. Освен това обожавам брега. Винаги, когато мога, излизам край брега.

— Семейството ви сигурно също харесва брега?

— Родителите ми живеят в Сан Франциско. Бившата ми жена живее в Рино, но за последно я чух от Сан Диего.

Тя го изгледа със симпатия и съчувствие, което го изненада. Остана доволен, че ергенският му начин на живот действително е за завиждане.

— Просто ми е трудно да повярвам, че на малкия монтерейски полуостров може да има толкова много драматични събития, които да дават хляб на няколко детективски агенции.

— Действаме из целия щат, но имаме достатъчно работа и тук.

След това тя поиска подробности, а той не искаше да разказва за местни случаи. Те се фехтуваха известно време и накрая си стиснаха ръцете, а коленете се скриха зад вратата му и в нейния шевролет.

Пол мина през кухнята, за да си вземе един „Туборг“, излезе на балкона и се загледа в дъбовата гора под него. Следобедната слънчева светлина проникваше сред листата. Всичко му се струваше непознато. Беше се върнал от Вашингтон само преди няколко дена. След като спокойно се придвижи от аерогарата до мястото си за паркиране, той изкачи на бегом стълбите към апартамента си, влезе вътре и загаси лампите. Напоследък беше използвал тази квартира повече като междинна спирка между две пътувания, отколкото като дом. Затова вътрешността му изглеждаше неподдържана, а една купа с развалени плодове разнасяше непоносима смрад.

Първото нещо, с което се зае, бе да сложи ред в гнезденцето си. Това включваше наемането на чистачка и електротехник. И двамата щяха да получат допълнително заплащане, за да си свършат работата максимално бързо и ла се изметат. След това прекара доста време в очакване, но те така и не се появяваха. Още няколко часа преседя край телефона в кавги със съответните служби и отдели двойно повече време да надзирава работата, когато техни величества благоволиха да го навестят.

Накрая всичко свърши и след като шест месеца апартаментът беше пуст, сега отново бе празен като египетски саркофаг след ограбването му.

Трябваше да го обнови. Би трябвало да се завърне с тлъста банкова сметка, само че баща му получи удар и там отидоха парите, които беше направил във Вашингтон, както и повечето от собствените му спестявания.

Нямаше защо да се безпокои, само след няколко месеца всичко щеше отново да потръгне.

Той се наведе през парапета, за да погледне един гущер, лазещ по козирката под него. Животинката излезе на слънце и замръзна, кръвта й бавно се стопляше от лъчите на следобедното слънце. Стоеше неподвижно, ненамиращ причина да се премества, а очите му бяха пълни с философско търпение, но всъщност се взираха за какво да е движение наоколо. Чакаше своята плячка и когато тя преминаваше, той действаше. Пол го наблюдава в продължение на няколко минути как скача и поглъща невидимите мушици и в съзнанието му ставаше все по-голям, придобиваше човешка форма и внезапно ръцете му се изпотиха и той се надвесваше над парапета, килваше се напред… Панически се хвана за металната решетка и внезапно откри, че хипнотизирай наблюдава как бутилката с бира полита и се разбива с трясък на паркинга три етажа по-надолу.

Успя да дойде на себе си точно когато вече бе отворил широко уста и се готвеше да изкрещи. Дръпна се назад и задиша тежко.

Наистина ли за малко щеше да се убие? Ей така, да падне от балкона като някой проклет глупак в момент на невнимание? Почувствал се дълбоко разтърсен, той легна по гръб и зачака сърцето му да си възвърне нормалния ритъм.

Малко след това отново отскочи до кухнята, за да си вземе още една бира. Всъщност нищо особено не се беше случило, освен че трябваше да слезе долу и да почисти разбитото стъкло, преди някой да мине с колата си през него. Нищо не се бе случило. Но въпреки това се чувстваше много странно. Миналата седмица премаза пръста си с вратата на сенаторската лимузина. Вдигна ръка. Синьото се бе трансформирало в жълто-черно.

Просто трябва повече да внимава. Изпи половината бутилка бира на няколко големи глътки, остави я на масичката за кафе и взе телефона. Време е да се задвижи.

— Тръмбо и Ван Уегънър — каза един глас.

Откога, моля ти се, името на Дино се споменава в името на агенцията, и то на първо място? О, добре, Дино го заместваше вече шест месеца. Сигурно просто го носи течението.

— Здрасти, Дино — каза той, — аз съм.

— Хей! Как си, приятел?

— Чудесно. Върнах се само преди няколко дена. Тази сутрин направих кратко интервю за „Хералд“ да дам някакъв въздух на бизнеса и ето ме, вече съм тук.

— Великолепно! За колко време си в града този път?

— Върнах се. Приключих с нещата си на изток.

Пауза.

— Това е чудесно!

Дино звучеше малко изкуствено. Естествено, завръщането на Пол означаваше край на управлението му. Дино беше стар приятел от монтерейската полиция и работеше с Пол, докато реши какво да прави с остатъка от живота си. Беше се пробвал в училище за счетоводители, след това си играеше известно време с идеята да отвори италиански ресторант по „Оушън авеню“. Накрая прие предложението на Пол, но само като временен ангажимент. В продължение на няколко месеца той водеше бизнеса, но последните доклади не звучаха много добре. Това бе една от причините Пол да побърза с прибирането си. Както и да е, скоро Дино щеше да освободи мястото му и Пол щеше да вдъхне нов живот в старото момиче. Може би Дино е разочарован, че Пол се е завърнал. Голяма работа. Бизнесът принадлежеше на Пол. Такива са фактите, братче.

— Хайде да се срещнем — предложи Дино, като ентусиазмът му този път звучеше по-убедително. — Вечеря? Ще запазя място.

— Мислех да мина през офиса след около половин час.

— Не е добра идея, стари приятелю. — Пол почти чуваше как шумоли дългата коса на Дино, докато клати главата си наляво-надясно. Той си го връщаше за принудителната къса коса като ченге. Черните му кавказки мустаци се бяха появили по същата причина, но не се развиваха особено добре. Твърдеше, че видът им кара жените да полудяват.

— И защо така?

— Не те очаквах. Трябва да стегна малко нещата тук, преди да се появиш с валсова стъпка и да обявиш претенцията си за трона. — Той се засмя. — Най-малкото ми дай поне един ден да си оправя отчетите и сметките.

Пол се замисли. Добре де, защо да не остави едно парче от тортата на Дино.

— Добре. „Свинският дъх“?

— Затвориха я. Големи работи станаха, докато те нямаше. Ресторантът на Клинт затвори. Удивен съм, че не си научил за това. Нека да пробваме „Тройката“ в Монтерей. Правят страхотно гаспачо. Седем добре ли е? Имам да довърша някои неща тук.

— Става.

Така, значи „Свинският дъх“ е затворен. Нищо хубаво не трае вечно, знаеше си го. Беше наел помещенията за офиса си специално, за да може да наблюдава през прозореца дългокраките туристки в двора на ресторанта.

— Ще го откриеш ли?

— Все още мога да се оправям по улиците на Монтерей, Дийн.

— Ха-ха! Липсваше ми, приятел!

Пол затвори и отново започна да набира. Сюзън Мисуми беше оставила съобщение в гласовата му поща преди около месец. Тя беше приятелка, професионален контакт и нещо повече. Не беше вкъщи. Сигурно още е на работа. Остави й съобщение.

След това реши да се обади на няколко редовни клиенти, за да ги осведоми, че отново е на линия. Денис Гарсия беше на заседание. Майк Тонс му отдели само двайсет секунди от времето си и звучеше отегчен. Езра Фридман, добрият стар Ез, който винаги имаше нещо за Пол, явно бе заръчал на секретарката да му предаде да се обади някой друг път. Тези хора му осигуряваха доходи от години. Смяташе Ез за стар приятел и не можеше да не се почувства унизен, че той не благоволява да му отдели дори една минута за личен разговор.

Напоследък нищо не беше наред. Откакто се беше върнал от Вашингтон, все се случваше нещо необичайно. Както си караше колата, понякога внезапно усещаше как въздухът замира неподвижно, сякаш безкрайният парад на секундите изведнъж се бе заковал на място. Преди да отпие за втори път, кафето му вече изстиваше.

Ето, той живееше в своята собствена версия на американската мечта: беше здрав, ерген, достатъчно млад, за да привлича женските очи, със стегната фигура, можеше да си позволи да пие бира, колкото му душа иска, можеше да стои по цяла нощ и да слуша „Грейтфул дед“, можеше да се разхожда чисто гол из апартамента си и да не му пука. Би трябвало да е в облаците. Вместо това се чувстваше отегчен.

Върна се на балкона с бинокъл в ръка и започна да наблюдава един червеноопашат ястреб, който планираше по вятъра. Следеше го дълго време. Мислеше си: ето, сега отново е на стартовата линия. Даже по-назад, защото явно бизнесът му се нуждаеше от вложения, с които не разполагаше. Е, засега можеше да се успокои с още една бира.

Телефонът иззвъня. Този път спокойно си отвори бирата, наля си догоре една чаша и отпи дълга глътка, преди да седне и да отговори.

— Здрасти, Пол.

— Здравей, Нина. Откъде знаеш, че съм се върнал в Кармел?

— Попитах във Вашингтон. От офиса на сенатора ми съобщиха, че си се завърнал. Пресметнах, че си имал време да си свалиш обувките и да му удариш едно.

— Много добре ме познаваш — каза той и сложи крака на съседното кресло. — Какво има?

— Без да ме попиташ как съм? Без някоя задявка? Пол, добре ли си?

— Просто още ме държи от дългия полет. Е, как ти вървят нещата?

Бяха изминали седем месеца от смъртта на съпруга й. От време на време се бе обаждал в офиса й и всеки път научаваше, че не се включва в близките й планове. Прекалено много тъгуваше за мъжа си, за да се замисли за когото и да било друг. Той я остави сама. И упорито се опитваше да я изгони от собственото си сърце.

— Работя, какво друго? Хм. Добре де, вече е пролет и мога да си правя слънчеви бани в двора, въпреки че Талак още е покрит със сняг. Боб иска да свири в банда. Мат и Андрю и техните деца растат и подивяват, всичките. Мина много време, откакто не сме разговаряли, Пол.

— Нямаше особен смисъл.

— Какво?

— Извинявай. Не исках да бъда груб.

— Все още сме приятели, нали?

— Разбира се. Приятели сме до края. Какво се е случило?

— Обаждам ти се във връзка с един случай. Убийство.

— Предположих.

— Нуждая се от най-добрия детектив. Клиентът е момиче, само на шестнайсет години. Изслушването за прехвърлянето й при пълнолетните е само след девет дни. Този следобед ще отида до офиса на Хенри Макфарланд да се опитам да го разубедя да не иска прехвърлянето. Дотогава тя ще трябва да стои в ареста и това е голямо напрежение за нея и майка й. Жертвата е чичо й, пластичен хирург в Тахо, който е бил посечен с антикварен самурайски меч от собствената му колекция. Открили са, че момичето е било там приблизително по времето на убийството. Но това е само половината. Има нещо много странно в този случай и това ще е твоята задача.

— Какво е странното?

— Нейният братовчед е загинал в малка самолетна катастрофа в Невада горе-долу по същото време. Имам предвид практически в същия момент. Едно колежанче, нарича се Крис Сайкс. Син на жертвата.

— Е, и? Какво казват от транспортната безопасност?

— Намекват за възможна грешка на пилота. Но аз разговарях с вдовицата на пилота, името й е Кони Бейли и живее в Лос Анджелис. Кълне се, че мъжът й е бил завършен педант, изключително опитен и подобна небрежност е не възможна.

— В моя живот съм се научил, че такива съвпадения просто не се случват.

— Не, не се случват. Полицията обаче не прави никаква връзка. За тях самолетната катастрофа е отделен случай. Станала е в различен щат. Те знаят, че няма как момичето да е предизвикало катастрофата и понеже искат да я разпънат на кръст за смъртта на чичо й, въобще не обръщат внимание на другите обстоятелства. Трябваш ми, за да се опитаме да открием връзката.

Пол отпи от хубавата леко горчива бира, ухаеща на хмел и датско лято.

— Пол?

— Аз съм пас.

— Имаш други случаи?

Той кратко се изсмя.

— Не точно. Нямам друг случай и всъщност ще трябва да се потрудя доста, за да си намеря някой.

— Можеш да го отложиш. Дай ми една седмица и след това ще можеш да си оправиш нещата там.

— Не мога да го направя.

Дочуваше мърморенето й, въпреки че бе поставила ръка върху слушалката. След малко отново се обади.

— Слушай, Пол, нека да не позволяваме на личните ситуации, в които сме попадали, да се намесват в едни успешни бизнес взаимоотношения. — В гласа й се чувстваше раздразнение. — Мина доста време. Месеци. Липсваше ми работата с теб и се радвам, че поех този случай. Нуждая се от теб, за да го доведа до успех. Имам ти доверие и съм убедена, че си най-добрият.

— Вземи Тони Рамирес. Той е в Рино. Ще се справи.

— Но аз искам теб, Пол. Моля те!

— Не става, скъпа. Просто не искам да те виждам.

— Но защо?

— Защото ще ме заболи. — Защото тя беше опасна, караше го да върши неща, които никога не би си помислил да направи, като да се влюби и да убие човек… — Боли ме дори когато си говоря с теб.

— О — обади се тя след дълга пауза, а гласът й звучеше, сякаш се задушаваше. — Не можем ли да оставим всичко това настрана и…

— Виж какво, Нина. Тъкмо се прибирам в къщи. Имам си проблеми и не намирам идеята ти за добра.

Последва дълго мълчание и Пол си помисли: „Добре де, мамка му, прав съм. От нея съм получавал само главоболие. Тя няма да ми позволи да я обичам и защитавам, така че с мен е свършено. Край с мен, каквото било — било.“ Искаше му се да затвори и да изпадне в дълбоко пиянско опиянение. Някои дни трябва да бъдат отписани колкото се може по-скоро.

— Чао, скъпа — каза той и точно се канеше да постави слушалката, когато чу гласа й.

— Не мога да заспя, Пол — каза тя. — Понякога… знам, че това е глупаво, но толкова ме е страх. Страх ме е, че убиецът ще се завърне. Никога не го заловиха, нали знаеш.

— Никога няма да се завърне, казах ти вече.

— И аз си го повтарям непрекъснато. Но се събуждам посред нощ и, Боже, ужасно е…

— Не мога да ти помогна — каза Пол. Осъзнаваше колко трудно е за нея да изрече тези думи и колко безсърдечно прозвуча самият той, но това беше още едно нещо, което не можеше да промени.

— Ще ти дам десет хиляди.

След като не успя да го разчувства, сега затъна в подкупване. Въпреки че се чувстваше лашкан напред-назад от нейните неприкрити маневри, не можеше да не се усмихне. Тя го искаше и когато той не желаеше да скочи, тя го искаше още повече, а когато въпреки това той не се даваше, тя губеше всякакви задръжки, за да го спечели — независимо по какъв начин. Толкова типично за Нина.

— Не се продавам — каза той и довърши чашата, но след това се замисли за банковата си сметка, след като си купи всички СВ-та и даде останалите пари на майка си.

— Двайсет — настоя Нина. — Клиентът ми предостави петдесет. Ще ти дам двадесет хиляди само да огледаш тук-там.

Пол прокара пръст по устните си и облиза остатъка от пяната, докато обмисляше положението.

— Моля те!

— Ох, Нина.

— Какво каза?

— Ще дойда и ще работя за теб една седмица, става ли?

След това ще трябва да отделя известно време, за да си оправя нещата тук.

— Разбира се.

— Има и още едно условие.

— Каквото кажеш.

— Ще трябва да спиш с мен. Много ми е самотно в онова огромно легло в „Сийзър“.

Нина се засмя.

— Ох, Пол. Радвам се, че отново ще работим заедно. — Гласът й бе изпълнен с облекчение. Всичко вече е нормално, говореше тонът й, а Пол, който я желаеше, но нямаше да я получи, можеше спокойно да пуска лъстивите си шеги.

Но нищо не беше нормално, независимо дали тя го осъзнаваше или не, а и той вече не беше същият Пол. Този Пол просто искаше нейните пари. Красивото й тяло беше недостъпно за него. Добре, той вече не се опитваше да съблазни Нина, вече не я искаше. Следователно беше обявил освобождението си от нейната власт.

Дино можеше да почака една седмица. Сюзън вече го бе чакала много по-дълго време. Парите щяха да му помогнат да върне всичко отново в релси.

— Наистина ли казах, че не мога да бъда купен? — попита той. — Излъгах. Къде е паднал този самолет?

ГЛАВА 5

В Областната прокуратура на Ел Дорадо военизираната мебелировка напомни на Нина, че това е мястото, където си дават среща законът и законното насилие. Надраскани сиви бюра, древни копирни машини, закупени кой знае преди колко време от правителството, безлични шкафове и изтормозени от работа чиновници. Цялата обстановка говореше за всички възможни ограничения — бюджетни, философски и съзидателни.

Още един могъщ символ — креслото на Хенри Макфарланд. То беше толкова неподходящо и неудобно за сядане, че само след пет минути мъки на него посетителят умираше да си тръгне. Така Хенри предаваше своето послание към различните адвокати, свидетели, полицаи и другите граждани, които приемаше: давайте по същество, а след това се измитайте.

Но, от друга страна, Хенри със своето открито лице и изящни маниери на роден политик водеше неуморен социален живот. Той непрекъснато домакинстваше на честите събирания на колегите си. Нина успя да разбере този конфликт между посланието в това кресло и неговата действителна личност едва след като прочете в някакво списание, че Хенри е бил актьор в един телевизионен сериал, наречен „Зелените поля“, преди да постъпи в юридическото училище.

Като истински актьор целият беше стил. За съжаление като адвокат се нареждаше на дъното сред професионалистите. Прагматичен егоист, сърцето му беше студено като на крокодил. Нина не можеше да го понася.

— Помислих си, че трябва да поговорим — заяви тя.

— Винаги се радвам да разговарям с теб, Нина.

Високото му чело създаваше измамна представа и за висока интелигентност, а леката плешивина, обхващаща кестенявия му скалп, допълнително подлъгваше неосведомения наблюдател. Носеше класически ултраскъп костюм в морскосиньо с червена вратовръзка. Тези дрехи бе невъзможно да се закупят със заплатата му на областен прокурор.

— Не съм тук да сключваме сделка. Основният ми интерес в момента е да оставя този случай в съда за малолетни.

Вие сте подали петиция моят клиент да бъде третиран като пълнолетен. Дали ще я оттеглите, зависи изцяло от твоята собствена преценка.

Хенри кимна в израз на учтив интерес.

— Предполагам, че си прочела доклада от следствената служба. Пърл Смит държеше всичко да бъде свършено с максимална скорост. Добра работа, не мислиш ли?

— Хенри, това момиче е само на шестнайсет.

Той вдигна доклада от бюрото си.

— Престъпно нахлуване в частна собственост. Кражба от магазин. Подозрение в грабеж. Всичко това само през миналата година. И всичко е регистрирано в съда за малолетни. Няма никакви сериозни последствия за нея. А сега и това. Мисля, че тя развива престъпните си наклонности, Нина.

— Не съществува никакъв намек, че е упражнявала насилие. Тя е попаднала под магията на един истински идиот, наречен Скот Кабано. Било е период на объркване за нея.

— Още по-объркващо е било за нейния чичо — вметна Хенри с усмивка.

— Виж сега. Защо не оставиш съда, предназначен да се занимава с хора на нейната възраст, да си свърши работата? Барабара описа ли ти я? Тя е просто дете.

— Значи ние сме задниците, които изпращат всички тези деца в затвора? Не си права, Нина. Изпраща ги общественото мнение. Чела ли си напоследък местната преса?

Беше. Една дълга статия осведомяваше за нахлуването на огромна вълна от малолетни злодеи направо в града Тахо, а тълпата се предвождала от Никол Зак. Въпреки че местният вестник се беше въздържал да напише името й, градът вреше и кипеше от клюки. Вестите се разнасяха с голяма бързина. В този момент вече всички знаеха за Ники.

— Имаме няколко случая на жестоки убийства в Сиерите, където са замесени деца, а едно от тях бе осъдено като възрастен въпреки четиринайсетте му години — продължи Хенри. — Те растат бързо и извършват пълнолетни престъпления.

— Това не е Литълтън и случаят не е някаква ужасна стрелба напосоки. Това младо момиче не е складирало оръжие и не е стреляло по минувачите.

— Касапското й изпълнение не ти ли е достатъчно?

— Ако тя го е направила, а това трябва да се докаже, не е отишла там въоръжена, следователно не е планирала убийство.

— Но изглежда, че е направила опит за грабеж, а това е углавно престъпление. Когато някой извърши убийство в допълнение към някое углавно престъпление, то това е убийство първа степен. Съдебната система за малолетни не е проектирана да се занимава с толкова сериозни престъпления.

— Тя е направена да се занимава с деца под осемнайсетгодишна възраст.

Хенри обърна една страница от доклада.

— Това момиче е написало много интересно есе в часовете по световна история. Заглавието е… чакай да се уверя, че ще прочета правилно всяка дума: „Насилствено сваляне на капиталистическоконсумативната система, както е обяснено в писанията на Че Гевара“. Добре е написано, като изключим правописа и пълната липса на обективност.

Изглежда, че идолизира Че, което, откъдето и да го погледнеш, е идиотизъм. Че Гевара щеше да я застреля на място, ако можеше да го прочете, още повече, че тя все пак не е комунистка. Девойчето си мисли, че като се превърне всичко в прах и пепел, ще можем да започнем начисто от пълната анархия.

— Но това проблем ли е, Хенри? Някакво есе, написано в училище? Тя е умна и нещастна от бедността, от липсата на баща или просто от прилив на излишни хормони. Някои деца се обръщат към политиката. Особено ако са интелигентни. Обикновено после порастват и се променят. Дали ще загуби интерес към радикалния идеализъм или не, политическите й възгледи ще узреят. Както и да е, просто не мога да повярвам, че седим тук и обсъждаме някакъв глупав памфлет, написан в училище.

— Глупав? Бих го описал като зловещо небалансиран.

Мога да се съглася, че е интелигентна и е нещастна. Само ще добавя, че явно вярва в насилието като решение на проблемите си.

— Едно ученическо есе не може да бъде никакво доказателство, Исусе!

— Не сме в съда! — остро извика Хенри. — Аз съм длъжен да преценя дали трябва да я съдят като пълнолетна и точно такова е моето мнение. Тя си мисли, че светът е чудовище, което се опитва да я сграбчи, и просто отговаря на удара.

Обзалагам се, не изпитва ни най-малко разкаяние за убийството. Ще разберем след произнасянето на присъдата.

Усещаше, че е изгубила, но не желаеше да се предава.

— Хенри, имаш ли деца?

— Ох, моля те — въздъхна Хенри, като разпери ръце. — Не, нямам. И това няма нищо общо със случая.

— Предполагам, че и аз бих казала подобно нещо на твое място, но аз имам дете, което е с няколко години по-малко. Много е трудно да се превърнеш от дете във възрастен, Хенри. Те са лишени от всички удобни илюзии на детството, които ние помним. Всеки ден най-грозните неща на планетата Земя ги връхлитат от екрана на телевизията. Бойскаутите, футболът, църквата, училището, всички традиционни институции водят обречена битка. Децата включват телевизионните приемници, за да станат свидетели всяка нощ на стотици актове на насилие. Те виждат как семействата или приятелите им се тъпчат с позволени и непозволени наркотици. Ровят се по нецензурираната мрежа на Интернет и влизат във всякакви сеещи омраза сайтове из целия свят. Техните културни икони са с халки по носовете и се татуират. Много деца не могат да понесат негативното претоварване. Стават нещастни. Може дори да стъпят накриво като Никол Зак. Но ти знаеш, Хенри, че с течение на времето те го преодоляват. Откриват път към по-добър живот, въпреки че моделът им на живот е по-скоро този на Ози, отколкото на Магьосника от Оз. Ще бъде неправилно и чиста загуба, ако унищожим Ники, дори наистина да е извършила това престъпление. Моля те, Хенри, нека да я оставим да мине през системата, създадена да помага на малолетни, а не да наказва възрастни. Сигурна съм, че не би искал това да ти лежи на съвестта.

Хенри я гледаше. Стана от стола и изръкопляска. Нина също се изправи.

— И бездруго ще те бия във всички случаи.

— Ще си готова да приемеш каквото споразумение ти предложим и даже ще го харесаш.

— Да бе, да. Знаеш ли какво казва Че по въпроса?

— Не, какво казва?

— Нищо. Той е мъртъв. Както е мъртъв и твоят случай.

Хенри се разсмя.

— Трябва да обядваме някой път. Не може да си наистина толкова оплетена от случаите си, Нина. Но правиш голямо шоу, оценявам го.

Нина поклати глава. Вдигна куфарчето си и излезе.

— Ще се видим на изслушването — през смях й извика Хенри.

— Ето те и теб — посрещна го Сенди. — Минаха месеци, а?

— Липсваше ми, Сенди — отвърна Пол. — Да, работата ми във Вашингтон вече свърши. Как е семейният живот? Отпускаш ли му понякога края, а?

Устните й се присвиха. Безброй разноцветни папки се търкаляха на пода и тя се приведе, за да ги подреди.

— Какво ще кажеш за една целувка като за добре дошъл? — попита Пол, като се приближи и се притисна към приведеното й тяло.

— Хей, веднага престани!

Тя го отблъсна към секретарското кресло и той се спъна в него, докато панически се опитваше да запази равновесие. Въпреки усилията си се строполи на пода точно върху болящия го пръст в момента, когато вратата се отвори и се появи Нина.

Той седна и започна да разтрива пръста си. Сенди сви рамене, обърна се да постави някаква папка в чекмеджето, но тялото й се разтресе от смях.

Пол видя едни изящни ходила, стройни крака, които се издигаха на главозамайваща височина, преди да се скрият в полата, копринена кожа, съблазнителни извивки точно под деколтето на блузата, ярки очи, дълга кестенява коса. „Направих ужасна грешка — помисли си той. — Трябваше да си остана в Кармел.“

— Добре дошъл в Тахо — каза Нина. Наведе се, подаде му ръка и му помогна да се изправи.

Както винаги Пол се струваше на Нина по-голям от живота — седеше си в креслото от другата страна на бюрото и потриваше ръце. Носеше маскировъчно яке, дългите му крака се бяха изпънали, сякаш прекосявайки цялата стая, русата му коса падаше над челото.

Не беше го виждала толкова отдавна. Откакто… но тя нямаше да си позволи да мисли за това точно сега. Тези мисли принадлежаха на нейните нощи, не на нейните дни.

— Изглеждаш чудесно — каза той и подуши въздуха. — И миришеш апетитно.

Тя се засмя.

— Барбекю сос от пилето на обяд. Останал е още малко по чудесната ми блуза.

— Освен това изглеждаш уморена.

— Уморена съм. Проблеми със съня. Прекарвам почивните си дни в скитане из пустинята. Мога да спя добре само след дълъг и измерителен ден. Пол, видях самолетната катастрофа, която уби момчето на Сайкс и пилота. Беше прекалено далеч, за да чуя шума, но видях заревото от експлозията.

— Какво си правила в пустинята?

— Спомняш ли си земята, която ми подари Линда Марков. Там излизам.

— Сама?

— Понякога идва и Боб — тя отново придоби делови вид.

— Благодаря ти, че захвърли всичко. Задължена съм ти. Знам, че никак не ти се искаше да идваш насам.

— Сега съм тук. Заинтересова ме. Вече се обадих в офиса на транспортната безопасност в Карсън Сити и си уредих оглед на мястото на катастрофата.

— Бързо работиш. Успя ли да научиш нещо?

— Е, ще мине поне година, докато успеят да измислят друго освен „предварително разследване“, но да, те наистина са склонни да припишат всичко на пилотска грешка.

Няма никакви свидетелства за евентуална повреда на апаратурата, поне досега. Според това, което са им казали, самолетът е бил тип-топ при излитането. Говорили са с механика, който го е обслужвал преди излитането. Очевидно е бил твърде убедителен. Но излезе наяве един факт — изглежда се е изпуснал, че в досието на стария Скип Бейли, пилота, е регистрирано и предишно нарушение на мерките за безопасност.

— Колко интересно. Тогава може би наистина е било просто пилотска грешка и катастрофата няма нищо общо със смъртта на доктора?

— Трябва да проверим. Предната нощ говорих с Кони Бейли по телефона. Тя се кълне, че съпругът й е бил най-внимателният човек на планетата. Планирам да летя от Рино до Лос Анджелис, за да говоря още веднъж с нея. Ще го направя вечерта, след като посетя мястото на катастрофата. Какво мислиш?

— Върви. Ето ти чека. — Тя дръпна едно чекмедже и му го подаде. Без да го погледне, той го прибра в джоба си. — А тук е папката с всички записки, които притежаваме до момента, относно убийството на Уилям Сайкс. Полицейски доклади, предварителни доклади от аутопсията, фотографии и така нататък.

— Ще прочета всичко, докато летя от Рино на юг. Ще ти изготвя доклад и ще се погрижа да го получиш до два-три дена, става ли?

— Изслушването е следващата сряда, на двадесет и пети май. Искаш ли да се срещнеш с Ники?

— Засега не виждам смисъл.

— Не мисля, че тя го е направила.

— Винаги си така.

— Много се промених през последните няколко месеца — възпротиви се тя.

— Аз също.

Не й харесваше начинът, по който избягваше да я поглежда. Веждите й се извиха. Сенди се появи на прага.

— Посетителите за три часа вече са тук — обяви тя. — Двама са.

Той се изправи, за да си тръгне. Нина усещаше, че старите чувства я заливат. Не искаше той да си тръгва. Искаше от него и нещо друго…

— Чакай — извика тя. — Имам още нещо за теб, докато си в Лос Анджелис. Искам да провериш алибито на Бет Сайкс.

Успя да го задържи още пет минути с обяснения. Когато най-сетне той си тръгна, тя се почувства леко недоволна. Не й харесваше хладната атмосфера, която се бе възцарила помежду им точно в момента, когато би трябвало да я приветства с цялата си душа.

Пол шофираше взетия под наем джип по път, по който можеха да минават само високопроходими коли и който водеше към мястото на катастрофата. Предоставените му обяснения се оказаха ненужни, тъй като на указаното място бе пълно с камиони и помощни машини. Този ден щяха да отнесат останките.

Паркира встрани от пътя, взе си бутилката с вода, нахлупи бейзболната шапка, подарена от сенатора, на която пишеше „Вашингтон редскинс“, и закрачи през неравния терен, маркиран прекрасно от няколкото различни агенции, които се бяха занимавали с катастрофата през последните дни. Радваше се, че бе леко облечен, защото слънцето немилостиво жареше гърба му.

След като си проби път през един гъсталак, той стигна до мястото, където бяха загинали двамата мъже.

Разкри се доста зловеща гледка. Дълга лента от разровена трева представляваше следата от самолета, където се бе влачил по корем. Беше се спрял в едната стена на стръмен хълм. От позицията си Пол можеше прекрасно да си представи случилото се до най-малки подробности. По пътеката на опустошението се приближи съвсем близо до останките и там някакъв щатски служител се опита да го спре. Когато му съобщи, че представлява вдовицата на пилота, веднага почувства уважение в гласа му. След кратък вербален дуел, който спечели само с няколко финта, получи позволение да се приближи.

Той извади сребристия си фотоапарат „Никон“ и започна да снима — първо широкоъгълни кадри, след това по-близо — изобщо всичко, което би могло да събуди дори смътен интерес, особено частите на двигателя. Обикаляше около машината и се озова близо до кабината. Седалката на пилота бе покрита с парчета тъмна материя. Зад нея върху една от пътническите седалки лежеше полуизгоряло яке с емблемата на колеж „Помона“. Изтърбушен лаптоп, стопен от горещината и почти неузнаваем, до мобифона, паднал между седалките.

Бършейки обилната пот по лицето си, зад него застана служителят и пъхна ръце в джобовете си.

— Имам син, който учи в колеж — каза той. — Как ли се чувстват родителите му?

— Баща му умря същата нощ.

— Не е могъл да понесе новината? Чувал съм, че така се случва понякога.

— Не. — На Пол не му се искаше да задълбава. — Няма никаква връзка.

— Странно — въздъхна мъжът.

По пътя към летището на Рино Пол се обади в своя офис.

— Тръмбо и Ван Уегънър — дочу сърдечния глас на Дийн. — Дино в момента е зает, но скоро ще се освободи.

Затвори и веднага след това набра Сюзън Мисуми.

— Върна ли се? — попита тя.

— Не. Просто мисля за теб. Извинявай, че толкова дълго не успях да те навестя, но вече свърших с Вашингтон, а това е една временна задача.

— В града ли си?

— Аз съм… — огледа се наоколо, за да открие някакъв отличителен знак, но наоколо се виждаше само сив асфалт, преливащ в сивото небе, и реши да отгатне. — На десетина километра извън Рино по пътя към летището.

— Ще летиш ли довечера обратно за Кармел?

— Не. До Лос Анджелис по работа, много съжалявам. Как мина последният филмов фестивал?

Сюзън организираше филмови серии за местните групи по интереси. Това ставаше в свободното й време, когато не беше заета да извършва аутопсии в полицейското управление на Монтерей.

— Велико. Спечелихме повече пари от миналата година. Мисля следващата година да направя серия от провокативни феминистични филми.

— Какви филми? — попита той, преди да успее да формулира нещо по-учтиво. Мразеше свалките.

— О, например „Викове и шепот“ първата вечер. Чудесен е този тежък Бергман, целият в червено и черно. После нещо весело, неангажиращо като „Ах, тази Мери“ или „Богати и известни“.

— Това не е ли онзи филм, в който Джаки Бисе го прави в тоалетната на самолета с един случаен тип?

— Виждаш ли, има за всекиго по нещо, дори за теб. Тези мисли как така ти се появиха в ума — защото ще се качваш в самолет ли?

— Тези мисли ми дойдоха, защото си говоря с теб — беше си истина. Беше нетърпелив да скочи в някой неангажиращ, топъл женски скут. Още по-отчаяно му се искаше да постави някого между себе си и Нина.

— Готов си да станеш лош, а? — каза тя и това не беше въпрос.

Уговориха си среща следващия уикенд. Така трябваше и да стане.

Караше по многолентовата магистрала от Карсън към Рино и се чудеше какво ли е да живееш в този град, който израстваше като упорито малко дръвче в покрайнините на Америка. Мислеше си за Нина и нейните разходки сред безжизнените хълмове на пустинята. Престъпници от всякакъв вид намираха удобно убежище в тази пустош. Не се ли страхуваше? Под повърхността на лъскавия й костюм и внимателно режисираното изражение тя изглеждаше толкова тъжна.

Но нямаше смисъл да се трови с това. Нищо не можеше да се направи. На раните им трябваше много време, за да зараснат, а някои белези си оставаха неизличими. Напротив, даже погрозняваха.

В самолета седеше до наконтен младеж, който непрекъснато мачкаше цигара в ръката си през целия четиридесет и пет минутен полет. Бърз поглед към останалите пътници го увери, че ако Жаклин Бисе е сред тях, то тя е великолепно маскирана.

След като се приземи, трябваше да изтърпи дълга опашка, за да си осигури кола под наем. Като избягваше магистралите, успя да си начертае сравнително пряк път на картата до Тихоокеанската магистрала. Въпреки това всичко се оказа напразно — трафикът го захапа. Почувства старата позната ярост да го обхваща отново. Скърцаше със зъби и започна да се влачи като охлюв заедно с останалите шофьори.

Пътуването му отне час и половина. Беше наел мотелска стая на брега на Хермоса — града точно след Редондо, където живееше Кони Бейли. Защо да не извлече малко удоволствие от работата?

Скромната стая имаше изглед към морето, но в този час от пейзажа не можеше да се различи нищо. Дори когато запали лампата, ъглите на стаята останаха мрачни. Свали горната си дреха и известно време жонглираше над онова опасно пространство, в което напоследък попадаше толкова често. Но тази вечер тук беше морето, което да запълни празните места. Той можеше да чуе шума на вълните като нещо живо, изпълващо стаята с ритмите на вечността, зовящо го, потушаващо онова, което го изгаряше отвътре.

ГЛАВА 6

Тя живееше в дом с изглед към километри високоволтови проводници и къщи в стил ранчо от шейсетте години. Ръждивата метална врата проскърца, когато я отвори.

— Вие ли сте Пол ван Уегънър? — посрещна го Кони Бейли. — Моля, влезте.

Съпругата на загиналия пилот го преведе през миниатюрно антре към всекидневната. Той седна. Всичко в стаята стоеше точно на мястото си. Сините стени бяха очертани по ръбовете с тъмновиолетови, почти черни линии. Дамаската на креслото бе пурпурна на житни класове. Абстрактна рисунка на дървесни стволове в черно като фона бе в тон с основните цветове на стената.

— Приятно — каза той, като се оглеждаше наоколо. Усещаше успокояващата атмосфера на дома. Сигурно и тя.

Жената бе афроамериканка с правилни черти, сплетена на плитка черна коса и широко чело, което свършваше в топли златистокафяви очи.

— Благодаря ви — отвърна тя. — Обадих се на адвоката, когото познавам в Лос Анджелис, Уинстън Рейнолдс. Заедно бяхме в гимназията. Познава и двама ви с госпожа Рейли. Каза, че мога да ви имам доверие.

— О, да, Уинстън.

— Той ми разказа за вас. Особен характер е. Понякога ужасно преувеличава. Спомена и за някакви лодки по онова езеро горе. Сигурно още една от неговите истории.

Тя не вярваше. Но беше вярно. Каяците по езерото, експлозията…

— Как е Уинстън?

— Все още си играе на котка и мишка с данъчните. Някой ден ще се уморят да го преследват и ще напъхат старчето в затвора.

— Той е адвокат. Такива като него никога не попадат в затвора.

Тя леко се отпусна при думите му и даже се усмихна.

— Така е, при това е много добър адвокат.

Пол извади една тетрадка.

— Какво бихте искали да ми разкажете за вашия съпруг, госпожо Бейли?

Тя се изправи, отиде до шкафа и от полицата взе една фотография в рамка. Известно време я изучаваше, а след това я подаде на Пол. Кръгло лице, оплешивяваща глава. Човекът, който се усмихваше от фотографията, беше малко по-възрастен от Кони, вероятно гонеше петдесетте, кожата му беше малко по-тъмна, а правилната му челюст бе като на идеалния военен.

— Беше на петдесет и три, когато загина в катастрофата — обясни тя. — Беше нежен. Чудесен съпруг. Загрижен за децата си баща.

— Имате деца?

— Две. Пораснаха. Работят. Семейни. Толкова се радвам, че доживя да ги види щастливо задомени. Ние сключихме брак, когато аз бях на двадесет и една, и останахме женени двадесет и три години. Това е много време.

— Да.

— Много време, за да обичаш някого и да свикнеш с него. Начинът, по който сутрин си реши косата или, както бе в случая със Скип, я гони! Начинът, по който ти прави кафе — прекалено силно, но в него отива и част от любовта му към теб, нали ме разбирате?

— Липсва ви.

— Не знам как ще продължа сама.

— Доколкото разбрах, били сте в Карсън Сити?

— Веднага щом се върнах, трябваше да отлетя, за да идентифицирам тялото му. Върнах се миналата нощ. — Полагаше геройски усилия да потисне чувствата си, но воалът на скръбта се спусна над лицето й като тъмносиньо кадифе. — Беше много трудно. Не успях да го разпозная. Идентифицираха го по зъбите. По всички онези скъпи пломби, които му поставяха.

— Сама ли сте?

— Сестра ми ще остане с мен до края на службата в края на седмицата. Сега е в града на пазар. Тя беше тук, когато онези двама мъже дойдоха вчера следобед…

— Какви мъже?

— От Националната служба по безопасност на транспорта НСБТ. Зададоха ми много въпроси.

— Какво искаха да узнаят?

— Дали Скип не е бил в депресия. Дали не е започнал да забравя. Някакви здравословни проблеми, които биха могли да повлияят на летенето му. Когато поискаха да претърсят стаята му, сестра ми излезе от кожата си и ги изрита…

— Имате ли представа какво точно са търсили?

— Може би са си помислили, че нарочно се е забил в земята. Както го направи египетският пилот от полет седем-пет-седем. Не знам. Може би искаха да го обвинят, че е бил болен. Може да са били агенти на производителя на двигателя. Кой би могъл да каже? Но аз мога да ви уверя в едно нещо — сега всеки се опитва да открие жертвения агнец, включително вестниците и полицията. Скип е техният човек. Видяхте ли статията днес сутринта във вестника на Лос Анджелис? Те обявяват катастрофата за резултат на пилотска грешка без доклад, без разследване, дори без да искат да разследват.

— Но напоследък има доста случаи на катастрофи с малки самолети. Интересът сигурно е голям.

— То е същото. Сега чернят паметта на един прекрасен човек, без каквито и да било доказателства, че е сгрешил някъде.

Стана, за да направи кафе в кухнята. Пол прелисти авиационните списания на масичката пред него. Чудеше се защо ли госпожа Бейли се е обърнала към такъв обигран и скъп адвокат като Уинстън Рейнолдс. Заедно с аромата на кафето от кухнята надуши и съдебен процес за убийство по невнимание. Явно Бейли си имаше много причини да не иска катастрофата да бъде резултат от пилотска грешка. Ето пак, помисли си той. Законовата система бе способна да изкриви и една толкова достойна скръб.

— Скип никога не спираше да мисли за самолети и летене — продължи госпожа Бейли, като се върна с подноса. — Беше като дете, особено що се отнасяше до техническата страна на въпроса. Строеше модели на самолети, докато не ни потрябва втора къща, за да можем да ги поберем.

Наля двете чаши и седна.

— Вчера ги дарих на една детска градина. Ще ги окачат на тавана. Не мога да ги гледам повече.

— Разкажете ми за този бизнес с чартърните полети.

— В продължение на години летя по търговската линия между Лос Анджелис и Лас Вегас. Така или иначе ще научите за случая, затова нека ви кажа самата истина. Веднъж заспа, докато самолетът беше на автопилот. Един-единствен път за много-много време. Нищо не се случи на самолета, но беше докладвано за грешката му. Уволниха го.

— Предполагам, че случаят е изглеждал доста зле в пилотското му досие.

— Необходими му бяха години, за да преодолее вината си. Причината да заспи бе, че прекара цялата нощ преди този полет с мен и ме успокояваше заради смъртта на баща ми. — Тя махна с ръка, взе сметаната и си сложи в кафето. — Няма значение. Просто не биваше да прави това. Дори за минута никой не е бил в опасност. Всъщност на повечето пилоти им се случва да заспят по време на дълъг полет, когато всичко върви гладко.

— И той започна свой собствен бизнес, така ли?

— Точно така. Взе пари назаем и си купи този самолет.

Никога не е имал инциденти с него. Поддържаше го, както би се грижил за собственото си дете — тя отпи. — Липсва ми ужасното му кафе. Това означава нещо, нали?

— Съпругът ви пази ли някакви записки?

— Разбира се. Хората от НСБТ донесоха скенер и направиха копия на много документи, но запазих оригиналите при себе си.

— Мога ли да ги разгледам?

Тя въведе Пол в един подреден, но препълнен кабинет точно зад стълбището. Няколко много добре сглобени модела висяха от тавана.

— Запазих ги за внуците — каза тя, като разлюля един от тях. — Да го помнят.

Пол имаше голямо затруднение да си представи Кони като баба. Тя сигурно беше на около четирийсет и пет, само с пет години по-възрастна от него. В съзнанието му бабите и дядовците винаги щяха да останат по-старото поколение, към което той не принадлежи.

Документите, вече преровени от НСБТ, лежаха върху бюрото, явно педантично пазени, подредени, разкриващи маниакалната грижа на пилота към подробностите. Ръкописът му беше нечетлив. Той е проверил и заредил с гориво самолета само часове преди да излети за Тахо, каза си Пол, докато изучаваше записките. На страницата беше отбелязана годината, датата и часът на техническия преглед. Там беше и планът му за полета, и декларацията на пътника. Трябвало е да лети откъм планинската част на Невада.

— Пътникът — започна Пол, — ето го: господин Сайкс.

Детето не е ли било твърде младо да го наричат господин?

Тя погледна в тетрадката, но се просълзи и трябваше да избърше очите си с носната кърпичка.

— Скип винаги беше много официален в тези неща.

— Често ли се случваше на съпруга ви да изпълнява чартърни полети, наети от колежански момчета?

— Ще се изненадате от хората, които го наемаха. Домакини, които искат да прекарат уикенда в Тахо или Вегас, за да играят хазарт… богати хлапета, които искат да отскочат до скиорската вила на майка си, след като са прекарали няколко дни при татко си в Холивуд.

— Но не е ли нормално родителите да наемат самолета?

— Това е Лос Анджелис, забравихте ли? В този град децата израстват много бързо. — Тя си пое дълбоко въздух и издиша. — Предполагам, че ще се чуя с родителите на бедното момче. Сигурно ще искат нещо от мен сега, след като Скип го няма. Отмъщение. Но вината не беше у Скип. Просто не беше. — Тя го погледна с очи, плувнали в сълзи. — Ще ви изчакам навън. Всичко тук ми напомня за него.

— Мога ли да взема назаем тази тетрадка?

— В ъгъла има копирна машина. Можете да направите копия. Не взимайте нищо. Абсолютно нищо. — Тя напусна.

Пол прекара няколко минути, разглеждайки документите на бюрото. В записките по поддръжката откри бележка за услугите, извършени от някой си Дейв Льоблан. Направи копия на най-важните книжа.

Обратно в дневната завари госпожа Бейли да допива кафето си, скръстила крака, с перфектно вчесана коса, решила да се държи поне докато той не си замине.

— Кой беше? — попита той, като посочи гласовата й поща.

— Дейв е… беше инженерът по поддръжката на Скип — тя почти се засмя. — Забавен термин за един механик. Но Скип високо ценеше способностите му.

Пол си отбеляза фразата й.

— Но това е единственото нещо, което е оценявал високо в него?

— О, знаете ли, Дейв е на същата възраст като нас, но със съвсем друга система от критерии за света.

— Съмнителен начин на живот?

— Трябва да се срещнете с него и сам да си създадете мнение.

— Скип не го харесваше, така ли?

— Скип харесваше всички.

Изправи се.

— Късно ли е вече, за да намеря Льоблан?

— Обикновено се прибира късно, сигурна съм, че ще го откриете на летище „Джон Уейн“.

— Госпожо Бейли, знам, че ви е трудно, но ви моля да прегледате книжата на мъжа си. Проверете дали нещо няма да ви хване окото. Дори ако мислите, че е пълна глупост, бъдете така добра да ми се обадите — подаде визитната си картичка.

— Ако смятате, че е важно… — започна тя. — Не мисля, че ще мога да го понеса, но ще се опитам.

Пол не си въобразяваше, че наистина ще се опита. Просто се надяваше.

Тя го изпрати до вратата.

— Знаете ли, ако самолетът не избухне направо във въздуха, минава доста време, преди да се разбие — каза тя. — Време, през което знаеш, че ще умреш. Надявам се да не е бил твърде ужасен. Надявам се… надявам се, че е имал време да преодолее ужаса да гледа как повърхността се приближава. Надявам се, че поне за секунда си е помислил колко щастливи ни направи всички нас.

След кратко спиране, за да се подкрепи в един от хилядите ресторанти за бързо хранене по 190-а улица, Пол отново се впусна в кошмарното шофиране по магистралата и се насочи към летище „Джон Уейн“ в областта Ориндж. В Лос Анджелис и околностите му пиковото време обхващаше целия ден. Като се движеше със скоростта на костенурка и непрекъснато сменяше станциите, той имаше повече от достатъчно време да забележи разликата между Южна и Северна Калифорния.

Хората тук, както и на север, бяха от всички възможни цветове, но с една важна отлика — пропорциите. Според преценката му така наречените малцинства надвишаваха англосаксонците две към едно. При жегата, излъчваща се на талази от асфалта, и пътя, изпъстрен със стари дупки, които можеха да съществуват единствено в сърдечния климат на Южна Калифорния, на него му се струваше, че прекосява улиците на Мексико, Африка и Индия едновременно, където шумната музика властва в атмосферата, а хората са гръмогласни и пъстри.

В тези далечни места преди много години заселниците бяха пристигнали, за да могат сами да управляват живота и времето си. Сега трафикът беше превърнал всяка скорост в пълзене.

Някой го засече отпред. Той удари клаксона и изкрещя няколко обиди, които му донесоха размахан среден пръст от другата кола. Това за малко да доведе до други забавни събития, защото Пол си изтърва нервите и върна жеста. Каза си: По дяволите, нали имам предпазна въздушна възглавница, изпревари го отдясно и на свой ред го засече. Типът обаче го прецака, защото не се лепна за задницата му и явно се отказа да го изпреварва. За момент Пол остана безумно разочарован.

Разумът проговори. „Я се стегни“ — каза си Пол.

На минаване покрай крайбрежния увеселителен парк за проспериращи възрастни той се разтърси за някакъв джаз по радиото и това го занимаваше достатъчно дълго, за да пропусне отбивката към летището. Пропиля още двадесет минути в пълзене сантиметър по сантиметър обратно към шосе 405. Пет-шест пъти беше засичан от агресивни водачи, веднъж беше принуден да набие спирачките поради неочаквано рязко спиране на предната кола. Чувстваше, че сърцето му ще изскочи, гърлото си пресъхнало, а дивакът вътре в него отново надигаше глава… С усилие на волята се опитваше да запази спокойствие. Хиляди ежедневно водеха с чест тази битка, защо да не може и той?

Летището беше свряно в ъгъла между гъсто населените градове Коста Меса, Нюпорт и Ървин. Освен редовните полети от услугите му се ползваха и голям брой малки самолети. Подмина основните терминали, поразпита за пътя и накрая успя да се добере до хангара, в който според Кони Бейли би могъл да открие Дейв Льоблан. След като не успя в радиус от един километър да намери позволено място за паркиране, спря колата си точно пред хангара и я заряза там.

Вътре във високата ръждясала постройка се ориентира по шума и според съветите на работниците и успя да локализира Льоблан в една оборудвана с климатик работилница, много приличаща на автомонтьорска. Льоблан носеше тъмносин комбинезон, а пред лицето си имаше тъмен пластмасов визьор, който му придаваше вид на Дарт Вейдър с футуристично лазерно оръжие в ръка, от което бълваше пламък. Льоблан изключи електрожена, вдигна нагоре визьора и погледна въпросително Пол.

— Познавам ли ви?

— Изпрати ме Кони Бейли — каза Пол и се представи.

Льоблан пое ръката му и я разтърси.

— Горкият стар Скип.

— Зает ли сте, може ли да поговорим за минута?

— За какво?

— Да уточним някои неща. Знаете, вдовицата иска да изчисти всичко, преди… — остави смисъла на думите му да увисне.

— Уф, добре — промърмори Льоблан с неудобство както винаги, когато става въпрос за смърт, погребения и всички останали неща, с които бяха заредени неизказаните му думи.

Той захвърли ръкавиците си, остави настрани шлема и под него цъфна гъстата му сива коса. Махна на Пол и го въведе в малък офис. Отвсякъде се носеше миризма на смазка и химикали.

На полиците се виждаше невероятна колекция от оръжия и Пол примигна. Приближи се по-близо.

Льоблан се намести върху очуканата маса, обърна се към полиците и взе един предмет. Вдигна го, за да може Пол да го огледа по-добре.

— Това е един от атомните пистолети в „Бък Роджърс“, разпознахте ли го?

Със смътен спомен за заглавието на някакъв филм, гледан в детството, Пол си призна:

— Всъщност не.

— Преди имах лазерна пушка от „Забранената планета“, но я продадох на един тип в Бостън. Това нещо е по-голямо. По-дълго. Може би с половин метър.

Пол взе лазерното оръжие и стреля през прозореца. Тежеше. Истински метал. Но нищо не се случи, нямаше бръмчене, червена светлина, никакъв взрив.

— Всичките ли са от филми?

— Ъхъ. Няма смисъл да живееш толкова близо до студията и да не се възползваш. Понякога се организират аукциони. Понякога си ги намирах в складовете, друг път на разпродажбите за колекционери.

— Имате голяма колекция.

— Над сто. Най-много са от петдесетте години.

Значи приликата му с Дарт Вейдър не е била случайна, въпреки че май героят не живееше в предпочитаната от механика ера. Мъжът се оказа маниак на тема научна фантастика.

— Някои от тях работят ли?

Льоблан се засмя, като по лицето му заиграха бръчки, разкриващи тежко минало.

— Ще ми се.

— Често ли седиш тук и целиш хората, които се разхождат отдолу? — попита Пол, като надникна през прозореца.

— Съблазнително, а? Най-добрата възможна терапия.

— М-м-м — възхити се Пол и му я върна.

Льоблан постави внимателно лазерната пушка обратно на мястото й върху полицата, бръкна в чекмеджето и извади оттам кутия с плодов сок. Предложи я на Пол.

— Не, благодаря. Още ми е рано.

— Весел човек — изхили се механикът. Той беше в изключително добро настроение за човек, наскоро изгубил приятел. Проби дупка в кутията и пое няколко големи глътки. Спря, избърса си устата и въздъхна блажено: — Е, това ми трябваше.

— Какво точно работиш? — попита го Пол.

Льоблан кимна към халето, което преди малко бяха напуснали.

— Това е „Чесна“, едномоторна. Трябва й пълна рехабилитация, а собственикът й си я иска за вчера. Обичайните фъшкии.

— Винаги съм се чудил защо някой ще иска да лети на едномоторна машина? Не е ли по-безопасно с два мотора?

— Това е типичната грешка на новаците. Всъщност фаталните инциденти с двумоторните самолети са много повече. Виж, ако нещо се обърка с единствения ти двигател, ти веднага се отправяш към най-близкото открито място и се приземяваш. Двата мотора те подлъгват. Мислиш си, хей, нали имам още един двигател. Мога да се добера до вкъщи. С това увеличаваш опасността, защото вече си поел един ненужен риск. Винаги се започва с малки грешки и се свършва с разбиване в планините подобно на стария Скип.

Грубият начин, по който спомена съпруга на Кони Бейли, изглеждаше неподходящ.

— Отдавна ли се занимаваш с това?

— Трябва да са повече от двайсет години. Брей, времето лети, когато си имаш забавление.

— И през цялото време с Бейли?

— В началото не. Известно време Скип си имаше постоянна работа. Но през по-голямата част от последните десет години бяхме заедно. — Льоблан отново бръкна в чекмеджето и измъкна оттам пакет фъстъци от вида, който раздават в пътническите самолети. — Искаш ли?

— Не, благодаря.

— Как се справя Кони?

— Държи се.

— Това е добре — каза той и разкъса опаковката със зъби.

— Радвам се да го чуя, въпреки че не се познавахме много добре. Двамата с нея не мелехме брашно.

— Защо мислиш така?

— Нямам престава. Аз я харесвах.

— А как се спогаждахте двамата с Бейли?

— С Бейли всичко беше О. К. Грижеше се за самолета си като за дете.

— Така казват хората.

Той сдъвка един фъстък и изражението му стана замислено.

— Освен онези от НСБТ. Имах посещение. Казаха, че сам се е забил в земята. Не обичам да говорят така за него. Да размахват онази стара история как бил заспал на руля. Не е честно. Да оставят мъртвия да почива спокойно.

— Копеленца, а?

— Проклети копеленца.

— Не си ли ти, който е казал на НСБТ за старите му проблеми?

Льоблан изкриви лице в преувеличен израз на невинност. Пол се пресегна зад него и взе един пластмасов пакет. Отвори го и попита:

— Колко време си бил вътре?

— Как разбра? Кони ли ти каза? Защото си мисля, че тя наистина има нещо против мен.

— Позна.

Льоблан изправи врат вече с много по-различно изражение. Поклати глава и се усмихна.

— Веднага трябваше да се сетя. Ти си бивше ченге, на ли? Добре де, аз пък съм бивш затворник, значи сме равни.

Не е тайна. Държаха ме пет години. Застрелях един по време на бой в бара. Не го убих, въпреки че съм сигурен — тогава го исках. Копелето чукаше жена ми. Беше много отдавна. В началото на седемдесетте. Веднага след като се върнах от Виетнам. Там често се дрогирах, имаше много алкохол. Вече не го правя. Аз съм променен човек.

— С пушки, които не стрелят.

— Точно така. Нещо като заместител.

— Радвам се да го чуя. Къде срещна Скип? Вътре?

Той се изсмя пресипнало.

— Ще се обърне в гроба, ако те чуе да говориш така за него. Не, Скип си беше праволинеен от началото до края.

И двамата бяхме във военновъздушните сили.

— Работеше с него?

— Може да се каже за него. Точно както тук.

— Съжалил те е? Наел те е, когато никой друг не е искал?

— Аз съм страхотно добър механик. Ако Скип беше дошъл при мен в цялото си величие, нямаше да приема да работя за него. Той знаеше, че съм най-добрият авиационен механик в Калифорния. Каква беше онази дума, когато се срещат гостоприемник и паразит, а и двамата са облагодетелствани? Имахме взаимна полза от сделката.

— Симбиоза.

— Точно така. Аз имам подход към машините. Скип прекрасно знаеше колко съм добър. На мен ми трябваше работа. Всичко тръгна много добре.

— Самолетът, на който е летял, „Бийчкрафт“, модел 18 — това не е ли доста старичка машина?

— Строена е през шейсетте. Но нека да ти разкрия една малка тайна. Повечето самолети, на които летиш, са строени преди двайсет-трийсет години. Слагат им нови тапицерии на седалките, пребоядисват ги с онези нови химикали, дето сега ги използват за дневните, и после им казват, че са рехабилитирани. Самолетът си беше чудесен откъдето и да го погледнеш, а аз не говоря на вятъра. — Помете с ръка празните опаковки от фъстъци и безалкохолни и те изпопадаха на пода, за да правят компания на останалите боклуци. — Трябва да мърдам. Времето е пари за нас, робите на надниците.

— Кажи ми само за последния ден. Какво трябваше да се направи на бийчкрафта?

— Обичайния преглед. Искаш ли копие от доклада?

— Разбира се.

Той се зарови в купчина от книжа на масата и извади оттам една папка.

— Пазя много добри доклади. На Скип му харесваше и много пъти ме е хвалил за това.

— Разкажи ми за последния полет. Ти беше ли тук?

— Отидох си, след като минахме проверката по списъка.

Той беше малко нервен — нов пътник, знаеш как е. Може да си е мислил, че тя ще го изяде, знам ли?

— Тя? Мислех, че пътникът е мъж.

Или се опитваше да потисне смеха си, или нещо го бе жегнало.

— Съжалявам. Не исках да те обърквам. Нали знаеш, винаги наричаме самолета „тя“. Разбира се, знам, че с него си е отишло и някакво момче.

— Имаше ли някаква нередност в самолета в деня, когато е паднал? Нещо пропуснато? Каквото и да е?

— Абсолютно нищо. Тя беше в идеално състояние за едно леко и приятно прелитане над планините.

— Бил ли си някога там?

— Къде?

— Тахо, Рино, в тази област.

— Не.

Вече нямаше усмивки, а когато не се усмихваше, човек можеше да забележи торбичките под очите му.

— Някога да си срещал Кристофър Сайкс?

— Кого?

Беше напрегнат. Осъзнаваше, че са навлезли в сърцевината на разговора.

— Момчето, което е летяло с него.

— Никога не съм го виждал. Никога не сме се срещали. Жалко за хлапето, нали?

Льоблан поклати тъжно глава и Пол си помисли, че наистина съжалява за нещо. Пробвайки късмета си, Пол вметна:

— Утре ще поговоря с Ян Сапито.

Отсреща — празен поглед.

— Познаваш Ян. Живее в Лос Анджелис. Стара приятелка на Бет Сайкс.

— В случай че се чудиш — отвърна Льоблан, — не познавам тази лейди. Въобще не познавам хората, за които ми говориш. Аз съм просто един механик и не искам да ми се мотаят в краката само защото Скип е хвърлил топа. Жалко, и то не само защото е мъртъв. Адвокатите и ченгетата изпълзяват от дупките си и се опитват да ми стъжнят живота.

Отдавна ми е дошло до гуша от тази работа.

Пол му подаде визитката си.

— Обади ми се, ако се сетиш, че си пропуснал да ми кажеш нещо. Нямам нищо против теб. Просто се опитвам да разбера какво се е случило с този самолет.

— Задръж си визитката — сопна се Льоблан, като отблъсна ръката му. — Казах ти всичко, което зная. Ако отново те видя да се разхождаш в двора… — той свали един космически бластер от стената и го насочи към Пол, — може би ще те гръмна.

Той стреля и лъч синя светлина прониза Пол право в сърцето. Льоблан отметна глава назад и шумно се засмя.

ГЛАВА 7

Преди седмица Нина бе прочела за ареста на един пластичен хирург в Сан Хосе. Виетнамски лекар, занимаващ се предимно с виетнамска клиентела, оперирал в задната стая на козметичен магазин. Занимавал се с липосукция, лифтинг на лице, поставял гръдни импланти и очевидно имал само бегла представа за анестезиологията. Проблемът се оказа в това, че всеки с магистърска степен имаше право да извършва подобни процедури. Пластичната хирургия беше изключително печеливша специалност и пазарът се разрастваше, тъй като поколението от времето на бейби бума искаше да си остане на трийсет години и след като навърши петдесет.

Възстановителната клиника на Уилям Сайкс на „Садъл роуд“, изглежда, се намираше в съвсем друга вселена от магазина в Сан Хосе, въпреки че ги деляха едва неколкостотин километра.

Разположена близо до центъра на града на един склон под Хевънли, клиниката изразяваше стил и богатство от бронзовата табела до остъклените плъзгащи се врати. Нина паркира на малка площадка, скътана зад високи дървета, и звънна на входа. Един мек глас предупреди за почти церемониалното отваряне на вратата. Лъснатият служител на рецепцията, чието бюро бе пред един от най-огромните прозорци, виждани някога от Нина, практически заемащ цялата стена и гледащ към езерото, незабавно я отведе в друга стая. Там опитна на вид сестра изрази скръбта си от кончината на доктор Сайкс. Изглеждаше доста искрена в хвалбите си към него и покани Нина да изчака малко. Тя седна на стола, обърната към друг невероятно красив пейзаж.

Докато чакаше, заразглежда лъскавите албуми, показващи как изглеждат идентифицираните само с номера клиенти преди и след операциите. Някои от тях разпозна от рекламите по телевизията. Други бяха нови. Но при всички се забелязваше изумително подобрение.

— Не показваме всичките си пациенти — каза един млад мъж и тя изненадано подскочи.

Затвори албума, който разглеждаше, и го постави обратно на купчината.

— Вярвате или не, някои клиенти не искат да показваме как са изглеждали преди или да крещим на целия свят, че сме ги обслужвали — каза най-красивият мъж, когото Нина някога бе виждала в живота си. Той протегна ръка и тя я пое. — Аз съм Дилън Брет, партньорът на Бил в клиниката.

— Нина Рейли — представи се тя.

Докато се възстановяваше след докосването до човек, приличащ на Пиърс Броснан и Габриел Бърн, омесени в обща маса от мъжественост, полагаше невероятни усилия да си припомни коя всъщност е и защо е тук.

Той седна от другата страна на масата с напрегнати мускули, сякаш беше на стартовата линия — мъж, който със самото си присъствие създаваше атмосфера на лекота и светлина в стаята. „Свещена краво — помисли си глупаво тя, като не откъсваше очи от него, — този сигурно гази в жени.“

— Смъртта на Бил е ужасен удар — каза той. — Той действително беше невероятен хирург. Освен медицинския си талант той притежаваше и чудесен подход към хората.

Знаеше как да ги разтоварва. Повечето хора идват тук несигурни и дори уплашени пред перспективата да бъдат подложени на операция. Бил бе в състояние да накара и най-паникьосаните пациенти да съжаляват, че не са го направили още преди години. — Спомените явно нахлуха в съзнанието му, защото се засмя, разтърси глава, при което непослушната коса се люшна и падна на челото точно както по кината. — Всеки дошъл тук, дори да е изпълнен с нежелание, след разговор с доктор Бил си тръгваше готов да заложи дома си.

— Клиниката ще продължи ли без него?

— О, да. Крис… синът му, не проявяваше интерес да учи медицина за голямо разочарование на баща си, въпреки че съм сигурен, доктор Сайкс никога не му го е казвал направо. Крис се интересуваше от графичните изкуства, комуникациите, така че най-вероятно щеше да започне да прави маркетинг и реклама за нас, но Бил ме беше избрал за свой наследник в клиниката. Вече обмисляше оттеглянето си. Много пъти сме обсъждали как ще тръгнат нещата, когато това време настъпи, и аз съм готов да поема задълженията си, без дори временно да затварям заведението. Даже съм осигурил помощник, който ще започне работа идния месец.

— Друг хирург?

— Да, одобрен от директорите, разбира се. Идва с високи препоръки. И според мнението, което си създадох при срещата ни, повече прилича на Бил от мен.

— Имате предвид, по-добър бизнесмен?

— Точно така. Аз съм хирург и едва ли ставам за нещо друго.

О, Нина се съмняваше в това. Но разумната част от нея я накара да си прехапе езика и да се консултира със записките си.

— Добре ли познавахте Кристофър?

— Той порасна, мотаейки се в клиниката около баща си. Чудесно дете. Забавно. Близко и до двамата си родители. Тихо и интелигентно.

— Имаше ли си гаджета?

— Имаше няколко срещи, но не. Още не се беше установил. Беше само на деветнайсет. Веднъж ми каза, че иска да изпълни всичките си детски мечти, докато навърши двайсет и две. — Брет въздъхна. — Каква загуба. И, разбира се, не можах да повярвам, когато разбрах, че полицията е арестувала Ники. Помня я, когато преди няколко години идваше с Крис в клиниката. Цялата история… раните от меча… просто няма никакъв смисъл. Бих искал да й помогна по всички възможни начини.

— Благодаря ви. Оценявам го и ще кажа на Ники. Кажете нещо за Бет Сайкс. Колко добре я познавахте?

— Как е тя?

— Преживява тежки времена.

— Да, мога да си представя. — Той се загледа в планината за момент, прочисти гърлото си и каза: — Познавахме се, разбира се. Водехме социален живот. Жена ми и тя бяха много активни в групата на приятелите на библиотечното дело.

Чак сега Нина забеляза златния пръстен на ръката му. Беше женен. Добре е за него. Зле за жените по света.

— Споделете вашите впечатления от съпружеския им живот.

Той вдигна рамене.

— Когато бяхме заедно, всички спазвахме отлично поведение.

— Някога да са говорили за взаимоотношенията си?

— Понякога. Бил беше старомоден Отдаден. Склонен да закриля. Разбира се, беше по-възрастен от Бет. Ролята му подхождаше.

— Някакви признаци за търкания помежду им? Да сте забелязвали каквото и да е?

Само лекото потрепване на миглите му го издаде.

— Не.

— Доктор Брет, партньорът ви беше убит.

— Не се опитвайте да ми кажете, че се каните да обвините Бет.

— Просто ви питам дали…

— Вижте, в моя бизнес, както и във вашия, дискретността е религия. Не обичам да одумвам хората.

— Напълно ви разбирам. Но и вие трябва да разберете, че се опитваме да разкрием какво точно се е случило…

— Не, вие се опитвате да спасите своя клиент. И това е чудесно. Но ако бях на ваше място, нямаше да си губя времето да душа около Бет. Тя е била в Лос Анджелис, нали?

— Не става въпрос само за Бет — отвърна Нина. — Интересува ме доктор Сайкс. Трябва да разбера що за човек е.

Трябва да разбера взаимоотношенията му с хората.

Брет изглеждаше разтревожен. Стана и пъхна ръце в джобовете си. Изпод разкопчаната яка на памучната му риза се виждаше маслиненозелена фланелка. Отгоре бе с леко бяло сако.

— Преди години преживяха някаква криза в отношенията си. Не знам подробностите, зная само, че той беше много разстроен. Имаше някакво телефонно обаждане…

— Какво телефонно обаждане?

— Говореше с Бет. Каза й, че е решил да не я напуска.

Ще й прости всичко, ще направи всичко само и само да останат заедно. Всъщност това беше много мило — допълни твърдо той. — Оттогава взаимоотношенията им се нормализираха. Това е, което зная.

— Какво мислите, дали тя не е имала любовна връзка?

— Нямам представа. Знам само, че за известно време атмосферата беше заредена с много емоция. Бях щастлив, когато тази фаза премина. Всичко се случи преди много време. Не би трябвало да има нищо общо със смъртта на Бил.

Нина си помисли, че започва по-добре да разбира Брет. Смесените чувства караха тези дълги и красиви мускули да играят. Мястото, където се чувстваше комфортно, сигурно е стерилно и предсказуемо и най-вероятно като малък е обичал да си подрежда играчките спретнато и по местата им.

— Вие равноправни бизнес партньори ли бяхте?

С облекчение Брет се впусна в обяснения за техните договорни отношения, които разкриваха сложна бъркотия от законова материя, създавала равноправни взаимоотношения между двама специалисти. Сега щеше да му се наложи да откупи акциите на Бил от Бет, а всички въпроси по процедурата бяха отдавна записани и подписани в нотариално заверени документи.

Брет нямаше очевиден мотив да желае смъртта на своя партньор. Явно, че разбирателството им е било в сила от много дълго време, а и Сайкс вече е обмислял оттеглянето си. Това означаваше, че Брет по-скоро би се стремял всичко да върви както досега и клиниката да стане негова в резултат на естественото развитие на нещата.

— Кажете ми нещо за вашата практика.

Сега вече освободен от напрежението, той се усмихна и тя се хвана здраво за масата, за да не се разтопи.

— Между нас казано, извършвахме около петнайсет малки процедури и повече от двайсет големи на седмица.

— Изумително — подхвърли Нина наистина впечатлена, а не само за да го поддържа в добро настроение. — Трийсет и пет пациенти на седмица?

— Грубо казано — каза той, а усмивката остана на лицето му. — Някои процедури отнемат едва няколко минути, нали разбирате? Не подкарваме хората към хирургическата маса като добитък. Отделяме достатъчно време всеки от тях да разбере, че се отнасяме с него по необикновен начин. Готови сме да държим пациентите си за ръка, ако имат нужда от подобно успокояване.

Тя можеше да се обзаложи, че пациентките със сигурност са били безкрайно щастливи от необикновеното преживяване да държат за ръка доктор Брет.

— И двамата ли сте специализирани в един вид… имам предвид, предимно с лице ли се занимавате? — устоя на порива да прекара ръка по бузата си при тази мисъл.

— Не, правим всичко, въпреки че когато можеше, доктор Бил поемаше по-голямата част от традиционните случаи. Не харесваше много от по-новите техники. Корекция на лице и шия, на тялото чрез липосукция, ендоскопично повдигане на веждите, оформяне, редукция и реконструкция на гърдите, лазерна и химическа депилация, корекция на бедра, премахване на прилеповите крилца…

— Премахване на прилеповите крилца?

— Съжалявам. Някои от пациентите го наричат така. Това е жаргонът за премахване на излишната кожа от горната част на ръката. Ринопластика…

— Предимно богати хора ли обслужвате?

— Ни най-малко — отвърна той възбудено. — Имаме клиенти, които пестят в продължение на години за тези процедури. Дори такива, които взимат заеми. В днешно време няма причина да не си красив.

С надеждата, че не я наблюдава с погледа на човек, преценяващ от какви подобрения се нуждае самата тя, попита:

— Извинете ме, но… вие…

— Скъсена брадичка — каза той, като докосна лявата си страна. — Беше два километра по-дълга от тази на Джей Лено. Ушите ми стърчаха. Трябваше и да ги преориентирам. Заешка устна… Бил се зае с мен. Операциите бяха трудни и той свърши чудесна работа. Болката и продължителният процес на възстановяване го поставиха начело в списъка ми с омразните хора. Особено след като ми строши челюстта. След като се възстанових напълно, осъзнах, че Бил е променил целия ми живот. Всички тези преживелици ме направиха по-добър хирург. Никога няма да стана толкова добър като Бил, но мисля, че притежавам емпатия към пациентите си и те откликват на нея.

Значи все пак не винаги е бил Джеймс Бонд. Отвътре си е съвсем нормален.

— Всички ли пациенти са доволни от крайния резултат?

— В моята работа има голяма доза субективност. Естествено, мненията относно резултатите варират в широки граници — отговори невъзмутимо той.

— Сещате ли се за много недоволни пациенти?

— Предполагате, че го е убил някой от пациентите? — изглежда, че идеята едновременно го вбесяваше и тревожеше.

— Такива неща се случват, не мислите ли? И то нерядко във вашата професия. Разрових се по въпроса. Миналата година в Сиатъл е бил убит от пациента си един пластичен хирург…

— В този определен случай информацията ви е неточна. Бил е убит от личност, която той е консултирал и е сметнал хирургичната намеса за неуместна. Човекът го е убил, защото му е отказал да го оперира.

— Сигурна съм, че и във вашата клиника е имало подобни случаи. Хайде, доктор Брет, не всеки си тръгва оттук щастлив. Убедена съм, че и на вас е направило впечатление обезобразеното лице на доктор Сайкс. За мен символизмът е очевиден.

— Да, мислех си за това. Има един мъж, който веднага изплува в съзнанието ми — гласът му прозвуча недоволно. Той издържа психологическия тест с летящите цветове. Чак много по-късно осъзнахме, че е телесен дисморфик.

— Телесен… какво?

— Думата се използва, за да опише хората, които крайно не харесват начина, по който изглеждат. Нищо не можете да направите, за да ги задоволите.

— Може ли да ми кажете името на този пациент?

— Стан Фостер. Има го в официалните ни доклади. Бяха му направени шест основни хирургически процедури и множество по-малки, но независимо колко добре вървяха нещата, той си оставаше хронично недоволен. Веднъж идентифицирал истинския му проблем, Бил му заяви, че трябва да е без капчица мозък да му прави още операции.

Мъжът побесня. Наложи ни се да информираме полицията, след като ни отправи заплахи. Съди ни за медицинска небрежност. След като платихме много пари на безброй адвокати, делото беше прекратено. Предполагам, цялата история е в съдебните архиви. Но не си правете труда да записвате името му — завърши той, като посочи тетрадката й.

— Защо не?

— През март загина в автомобилна катастрофа.

— Хм — това го правеше неподходящ обвиняем за убийство, извършено през май. — Други?

— Разбира се, случвало се е да имаме временни трудности с пациентите, но винаги сме давали най-доброто от себе си да успокояваме неприятните ситуации. Когато един пациент е недоволен, ние правим всичко на всяка цена да го ощастливим. Това не е добре за бизнеса, но не оставяме много недоволни клиенти след себе си.

— Нещо друго да ви изплува в светлината на убийството на доктор Сайкс?

— Само още един случай, за който дълбоко съжалявам.

Млада жена на име Робин Литълбеър, която почина поради предишна погрешна диагноза за белодробно лечение.

Повече не се възстанови от обичайната упойка. Бил извършваше процедурата. Беше много разстроен. Тя беше единственият пациент, когото някога е изпускал. Семейството съди всички подред, разбира се. Бил беше оправдан, но мисля, че прехвърли известна сума на семейството. Това също трябва да е в архивите.

— О, да — каза Нина. — Чух за случая — благодарение на Сенди, която отдели от времето си да поговори с майката на Робин, Линда Литълбеър. — Ами доктор Сайкс? Аутопсията показа, че през годините и той е преминал през множество хирургични процедури. Кой ги е извършил?

Усмивката му се стопи. Неговата хирургия беше едно нещо. Той се придържаше към непоклатимото правило да пази естеството на пластичните подобрения на другите хора под ключ. „Колко безочливо — говореха очите му, — никаква дама не сте.“

— Аз извърших последните намеси.

— Можете ли да кажете, че той е бил ненормално загрижен за външния си вид?

— Определено не — отговори той, като присви опустошителните си сиви очи. — Трябва да разберете неговата гледна точка. Клиентите пристигат тук, за да станат прекрасни. Той трябваше да изглежда добре, иначе щяхме да изгубим пациенти. Толкова по въпроса.

— А напоследък не е ли бил малко по-загрижен за външния си вид, какво ще кажете? Да се е тревожил, че остарява?

— Нищо не мога да кажа — отсече той, видимо раздразнен от посоката на въпросите й. — Какво общо могат да имат собствените му хирургични подобрения с убийството му? Държите се така, сякаш Бил се е побъркал и е убил някого.

— На този ранен етап от разследването е много трудно да се прецени кое ще се окаже важно — отвърна Нина. Позволи си още един изстрел в тъмното: — Съвсем наскоро отново се е подложил на медицинска интервенция, нали?

— Лифтинг на лицето. Вторият — ясно отговори Брет и погледна златния си часовник. — Съжалявам. Чака ме пациент.

— Възможно ли е доктор Сайкс де е чувствал подтик да остане млад, който да е отивал зад професионалните му задължения? Може би го е направил от отчаяние, за да запази младата си жена?

— Не бих обсъждал подобна теза — скръсти ръце. — Нещо друго?

— Хм, да. Ще ми кажете ли къде бяхте в нощта, когато доктор Бил беше убит?

— Защо не? Бях в къщи и правих любов с прекрасната си жена — отвърна той. Стана и отвори вратата. Тя също се изправи и мина през нея. — За мен беше удоволствие — каза той студено и я отведе до рецепцията.

Би трябвало да провери алибито му, но напълно му вярваше, че си е бил у дома, че жена му е невероятно красива и му е правила страхотна любов. С какво друго може да се занимава човек, изглеждащ по този начин, в събота вечер?

Джинджър Хирабаяши каза:

— Боже, обичам това място. — Тя стоеше пред прозореца на офиса на Нина и гледаше към езерото. — Такава късметлийка си да живееш тук. — Обърна се и се наведе над бюрото. — Свърши ли с четенето?

— Все пак ще трябва да ми го обясниш — каза Нина. — Знам, че ще ми се наложи да стана експерт в тестуването на ДНК, но езикът просто не ми говори нищо.

Джинджър беше дошла, за да си поговорят за кръвните свидетелства за вината на Ники. Тя беше съдебен медик с международна репутация, алтернативен стил на живот и връзки с експерти от почти всички области на науката.

— Трябва просто да знаеш достатъчно, за да задаваш правилните въпроси — каза Джинджър, като прокара ръка по късата си тъмна коса. Беше захвърлила черното си кожено яке на другия стол и носеше бяла мъжка фланелка, запасана в джинсите. — Те имат два пункта, от които са взели мостри за кръвните изследвания: пробите от сцената на престъплението и по меча, а другите са от кръвта на Ники по външната стена на къщата, на двайсет сантиметра от плъзгащата врата, която води до кабинета на доктор Сайкс.

— Значи няма съмнение, че кръвта отвън е на Ники?

— Няма. Деветдесет и девет точка деветдесет и девет процента и отгоре. Хей, Сенди, направи ми малко кафе!

— Направи си сама — чу се от другата стая.

Да се поиска кафе от Сенди изискваше определен тон, който Джинджър не притежаваше. Нина стана.

— Аз ще ти донеса.

След малко се върна с чаша за Джинджър и затвори вратата зад себе си.

— Избута те извън тепиха, а? — изхили се съдебният медик. — Напомня ми за един сумист от Самоа, когото обичам да гледам, когато отивам до Йокохама.

— Не бих го казала в лицето й. Значи по стената е нейната кръв. А кръвта върху меча…

— Имаме само предварителния доклад, нали знаеш? — предупреди я Джинджър.

— … е на доктор Сайкс?

— Да. Можем да съдим от снимките на сцената на убийството, кръвта е по целия под. Издъхнал е по-скоро от кръвоизлива, отколкото от дълбоката рана във врата, която е притиснала сънната артерия.

— А раните по лицето? Носът му… може ли да се определи острието, което ги е причинило, като се сравнят с другите рани?

— Всички съвпадат. Очевидно е, че мечът е бил използван да се обезобрази лицето — това следва както от общи съображения, така и от снимките при аутопсията. Дали е направено преди или след смъртта, е трудно да се отсъди, но е ясно, че ако е било преди, той е бил напълно неспособен да се движи.

— Имаш лукаво изражение на лицето. Какво си замислила?

— О, просто ме заинтригува фактът, че убийството е направено със самурайски меч. Знам туй-онуй за тези оръжия.

— Чудя се защо се е заел да колекционира мечове, а после е оставил само този самурайски меч.

Джинджър погледна фотографията.

— Това е древен и добре пазен екземпляр, а колекционирането на оръжие е световно разпространено хоби. Самата аз колекционирам нещо подобно. Флейти.

— Не ми изглежда подобно.

— Само че е. Самураите имат дълга традиция да превръщат обикновените предмети в смъртоносни. Катана — японският меч — не винаги е бил удобен за използване, така че те са притежавали и много други оръжия, които могат лесно да се скрият, но да са твърде смъртоносни.

Сенди отвори вратата. Видя ги, че все още разговарят, спря се, скръсти ръце и се заслуша.

— Например тесен — желязното ветрило. Изглежда като най-обикновено ветрило, но ребрата му са метални. Бамбуковата флейта е перфектна сплав между изкуството и функционалността. Според историята тя е била преработена така, че да е направена от бамбуков корен, за да стане по-дълга и здрава като тояга и да действа като ефективно оръжие.

— И ти имаш такава? — попита Сенди.

— Няколко.

— Плашиш ме, Джинджър.

— И ти ме плашиш, Сенди.

— Ами кръвта по меча?

— Стигам и до меча. В доклада, получен от теб, няма нищо за кръвната проба, която не отговаря на жертвата. Но… имам един добър приятел в лабораторията в Сакраменто, той е извършил първоначалната работа. Приготвила съм ти копие от доклада, който е получил прокурорът. Предполагам, ще иска да го покаже на предварителното изслушване. Как ти харесва това?

— Прекрасно! — тя сложи химикалката си върху жълтия бележник. — И какво има в този секретен доклад?

— Има една мостра, която са взели от меча, толкова мижава, че са успели да направят само един тест. Ето резултатите. Петното определено не съвпада с кръвта на жертвата. Но… и това няма да ти хареса… открили са прилики с кръвта на Ники.

— Значи е кръвта на Ники?

— Не съм казала това.

— Но обикновено това е достатъчно.

— Проблемът е в това, че има толкова много от кръвта на жертвата. Открили са само една проба, която се различава, но тя е легитимна. Тестът показва необичаен трети алел, който на авторадиографа съвпада със същата последователност, намерена в кръвта на Никол. По мое мнение това не дава възможност за категорични заключения, но може би ще е достатъчно за следователите. Има вероятност да не се съгласят с мен.

— О, никак не ми харесва това.

— Съжалявам.

— Но не си в състояние да заключиш, че това със сигурност е кръвта на Ники?

— Съществува проблемът с алела.

— Джинджър, моля те, говори ми, сякаш съм в детската градина, става ли? Какви тестове са проведени?

— В основата е ПВР процедурата, което е съкратеното за полимеразната верижна реакция. Когато имаме кръвни мостри или биологичен материал, например коса от сцената на престъплението, първото нещо, което се прави в лабораторията, е да се изолират ядрата от материала. След това отделяме и усилваме ДНК, съдържаща се в тях — това всъщност е ПВР. Взимат се усилените фрагменти и се отделят с електрофореза. ДНК се трансферира в найлонова мембрана, промива се и се експонира върху рентгенов филм. Това, което виждаш като резултат на целия процес, е авторадиография на моделите подобно на електронния код върху стоките. Това е моделът на ДНК и ако има съвпадение със заподозрения, ти си един щастлив детектив, разкрил убиец.

— Значи авторадиографията е показала, че мострата, взета от меча, може и да не е на Ники?

— Не точно…

— Разкажи ми за този алел, открит в кръвната проба — каза раздразнено Нина. — Никога не съм чувала подобен термин, но имам неприятното чувство, че ще се наложи да стана експерт.

— Всеки човек наследява две алтернативни форми на гена, по една от двамата родители — заобяснява търпеливо Джинджър. — Тези алтернативни форми се наричат алели. Обикновено има само два алела за прости белези като цвета на очите, вида на кръвта и така нататък. В този случай е открит необичаен трети алел, който не съвпада с кръвния модел на доктор Сайкс. Съвпада с кръвния модел на Ники. Моделът е рядък, но не я посочва директно с пръст. Всичко е в областта на предположенията, но на твърде вероятните предположения.

— Хм, експерти! — промърмори Сенди.

— Може спокойно да бъде нейната кръв — продължи Джинджър. — Вероятно е нейната кръв поради този необичаен трети алел. Но ако аз бях съдебният лекар, нямаше да мога да отсъдя с достатъчна научна достоверност, че това е нейната кръв.

— Велико! — възкликна Нина. — Значи още не са я тикнали директно в затвора.

— Трябва да вземем кръвна проба и от Дария. Накрая може да се окаже, че е кръвта от някой, когото самураят е убил преди четиристотин години — каза Джинджър. — Зависи на колко години е мечът. Нали знаете, че самурайският меч носи душата на самурая. Понякога и душите на хората, убити от него.

— Сигурно са цяла тълпа — обади се Сенди.

Трите отново погледнаха снимката на древния меч. Красив, с позлатена дръжка и назъбено острие, лежащ на пода до кървящото тяло на доктор Уилям Сайкс, той сякаш им се усмихваше лукаво.

Все още твърде много проклети коли, помисли си Пол към десет чеса, като се спусна по магистралата за поредната проверка на поредното алиби. Господи, беше решил да измъкне и последния цент от Нина заради изгубеното време. Околната среда му влияеше и той не харесваше чувството. Нина никога нямаше да се премести в Кармел, за да бъде с него, никога нямаше да дава пет пари за него, но продължаваше да му тежи като тенекиена кутия на опашката, постоянен източник на раздразнение. Километър и половина преди да излезе на булевард „Санта Моника“, усети, че се бори за място с някакво капри, карано от млад човек с бейзболна шапка на „Доджис“ и с мътния поглед на шофьор, който е непрекъснато вбесен.

Колата се опита на два пъти да го закопчее, но Пол я блокира. Пробва се да го изблъска в съседното платно, но Пол се измъкна. Накрая се предаде, но като за последно го одраска съвсем леко по калника. Това вече преля чашата и Пол се принуди да отстъпи. Веднъж застанал пред него, шофьорът убиец намали скоростта почти до пълзене, красноречиво размаха среден пръст пред огледалото за обратно виждане, а устата му се разтвори в бурен смях.

Това вече беше повече, отколкото човек можеше да понесе.

Пол знаеше що е самоконтрол и как да го използва.

Реши да стресне това копеле.

Приближи изотзад каприто и рязко изви. Добре че този път за разнообразие беше приел застрахователната полица за наетата кола. Нещо му подсказваше, че ще му е от полза. Каприто дори не кривна.

Значи по-строги мерки.

Фрасна страничното му огледало със своето. Двете огледала се разлетяха на парчета. С наслада се загледа как се промени лицето на противника, но не задълго, понеже вече се ускоряваше, чувстваше се славно, в пълно владение над превозното си средство и над ситуацията. С рязко движение кривна вляво и си върна доминиращата позиция.

Каприто изостана назад като куц кон.

Погледна в задното стъкло. Каприто изчезна, а мястото му зае друга кола.

Хилеше се като бабуин. Чувстваше се като бабуин. По-интелигентната човешка част от него се питаше за какво беше всичко това. Защото за секунда на него не му пукаше дали ще се сблъска с другата кола, дали няма да се убие само и само да заеме полагащото му се място в колоната. „Надявах се, че ще внимаваш повече“ — скара си се той и усмивката му изчезна.

Реши да забрави и да съсредоточи мислите си към предстоящото интервю. Нина просто искаше да се увери, че Бет Сайкс не е част от нейния случай. Бет е била в Лос Анджелис в нощта, когато са загинали синът и съпругът й, добре, но Нина искаше да направи кръстосана проверка още в ранния стадий на разследването. Всеки би могъл да си изфабрикува алиби, ако разполага с достатъчно време и приятели.

От случай на случай тя ставаше все по-подозрителна и по-агресивна. Когато се премести в Тахо, тя бе просто един апелативен адвокат, добре справящ се с приказките, но твърде неопитен. Ударите, които преживя, биха накарали много други адвокати панически да потърсят път обратно към апелативните съдилища, но не и тя. Нина беше боец. Сега тя беше умна и твърда, а не както преди само умна. С известно учудване Пол си помисли, че тя наистина се е отдала на професията. Щеше да остави следа в нея. Не си представяше навремето, че ще успее. Ян Сапито живееше близо до Бевърли Хилс в Западен Холивуд. Високият й блок сигурно доминираше над пейзажа в дните, когато имаше пейзаж. За нещастие мъглата реши да придружи Пол и от прозорците се виждаше само неясна мътилка. Преди да се качи до апартамента й на седемнайсетия етаж, Пол заклещи портиера в един ъгъл. Пъхна пари в охотно разтворената му ръка и го разпита за уикенда, когато бе убит доктор Сайкс. Дали са имали жена посетител през онези почивни дни?

Портиерът си спомняше пристигането на Бет Сайкс. Била си заминала заедно с Ян късно във вторник вечерта. Не си спомня да я е виждал как заминава, но обясни, че имало голямо движение през почивните дни и не можело да се държи сметка за всеки идващ и заминаващ посетител.

Засега алибито на Бет Сайкс бе като повечето алибита — съмнително.

Ян Сапито беше средна на ръст с извити като лък устни, носеше прилепнала риза, прилепнали дънки и престилка, на която бе изобразено лого: роза с надпис „Фокс фудс“. Дълга къдрава коса се спускаше свободно към кръста й с изключение на сребристата фиба във формата на пеперуда.

Пол се идентифицира и тя го пусна вътре. Сенди се беше обадила и я бе подготвила.

Сложи го да седне на табуретка пред дълга гранитна кухня.

— Ще се върна след секунда — извика тя. — Съжалявам, точно съм по средата на всичко.

— Мирише хубаво — каза той, а тя отиде до печката, вдигна някакъв капак и наоколо се разляха аромати.

— Кремсупа от аспержи. Пържен артишок. Картофено пюре за сладоледа.

— Моля?

Тя посочи масата зад двойната врата, където блестеше златиста пуйка, моркови, грах и други блюда, подредени подканващо върху ленена покривка пред сребърен свещник. Масата бе в очевидно преувеличени размери. В средата й бе поставен рог на изобилието, украсен с есенни листа, бълващ великолепни портокали, ябълки и банани.

— Чудесно е, но още е май.

— Аз съм кулинарен дизайнер и понякога работя, без да се съобразявам със сезоните. Имам си студио, но естествената светлина в тази стая ми харесва повече.

— Сладолед? — върна се на въпроса той.

— Ох, картофеното пюре не се топи. Не всичко се снима от натура в днешно време.

Тя вдигна една бутилка, отиде до масата и започна да пръска пуйката и морковите.

— Вече е Денят на благодарността, пи-пи-пи.

— Мирише ужасно.

— Обаче изглежда по-лъскава, отколкото ако беше масло — тя огледа произведението си с критично око. — Идеално.

— За кого работиш?

— За списанията. Местните рекламни агенции. Всеки, който има с какво да ми плати. На свободна практика съм.

— Тя опита супата и изгука от доволство. — Това имам намерение да изям. В противен случай нямаше защо да го готвя.

— Много ли разбираш от фотография?

— Фотографът ми ще е тук след около двайсет минути.

Аз просто местя храната наляво-надясно. Поставям я в различни чинии, в различна обстановка. Добавям свещи, плодове, клонки. Сух лед за фалшивия дим. Ей такива неща.

Оставям самото заснемане на него.

— А за кого е тази пуйка?

— Едни момчета се опитват да продуцират филм. Правят серия от отделни снимки, които да покажат заедно с текста на инвеститорите. Филмът се нарича „Декларация на зависимостта“ и е за една жена, която има любовна връзка с двама мъже едновременно.

— Френска история, а?

Тя се засмя.

— Всъщност текстът е написан и режисиран от двама компютърни хакери от Пало Алто. Във всеки случай единият от любовниците й живее в миналото, някъде към края на деветнайсети век. Обичам тази епоха, дрехите, храната, обноските. Чудесно щях да се впиша в нея.

Пол си представи как една пищно надиплена рокля би придала сладострастна щедрост на слабите й бедра. Като повечето жени напоследък Ян също попадна в списъка на слабостите му. Добре де, какво можеш да очакваш от някого, който те лъже, че картофите са сладолед?

— Къде е мястото на тази храна в историята?

— Критична сцена. Случва се около голям американски празничен банкет. Двамата мъже я хвърлят върху сладоледа.

— Тогава трябва да попитам за пържения артишок?

— Фон. Двусмислица. А също и вечерята ми.

— Доста работа само за една снимка към текста.

— Обещаха ми да използват снимката като рекламна диплянка и плакат заедно с името ми, написано ето там.

Както всичко, което прави един човек на свободна практика, вярвам, че това ще ми донесе много пари, иначе никога нямаше да се трепя за центовете, които ще ми донесе този сеанс.

— Предполагам, че не работиш с определено работно време от девет до пет?

— Би ми се искало. Бих искала да имам постоянен доход. Пилея много време да разговарям с бизнес мениджъра ми или да ходя по интервюта, въпреки че може би е време да затворя тази страница от живота си и да продължа напред. Нямаш си представа за натиска върху една жена в този град. Имам предвид, че вече почти съм стара за Холивуд.

Не изглеждаше повече от трийсетгодишна. Откога ли започва старостта в Холивуд?

— Какво общо има възрастта ти с това, колко добре изглежда храната ти?

— Първата част от всяка работа е да те наемат.

— Ти си привлекателна. Мисля, че го знаеш.

Тя се изчерви чаровно.

— Може би си мислиш, че си изпросих този комплимент, но не е истина. Във всеки случай ако изглеждам добре, заслугата е изцяло на моя хирург.

— Да не говориш за доктор Уилям Сайкс?

— Да, той скулптира носа ми, коригира анемичната ми брадичка и ме подложи на мултилифтинг, когато навърших трийсет. Боже, направо не го свърта, когато види някоя жена с онези характерни за възрастта бръчки.

Трийсет? Както и да е, Пол трябваше да се възхити от способностите на човека. Като страничен наблюдател никога нямаше да разбере докъде стига истинското й лице и откъде започва фалшификацията.

— Разбирам, че с Бет Сайкс сте добри приятелки. Как се запознахте?

— Ние сме стари пустинни плъхове. Израснахме в Юка Вали навремето, когато Бет и Дария бяха момичетата на Логан. Познаваш ли тази местност?

— Не.

— Източно от Берду, близо до Джошуа Три, където винаги е горещо като в ада. Къщата на стария Логан нямаше дори климатик. Може би затова станахме приятелки. У нас имаше един в спалнята. Като деца играехме заедно. Хората понякога си мислеха, че сме сестри, казваха, че си приличаме, не знам защо. Заедно със семействата си ходехме до Голямото мечешко езеро, карахме бясно и вдигахме шум до небесата, когато бяхме тийнейджърки. И двете сме по-възрастни от Дария с четири години и си останахме близки. Бет много бързо порасна. Може да се каже, че Дария си остана дете.

— Виждаш ли се с Дария?

— Понякога, когато посещавам Тахо. Когато дойде в Лос Анджелис, Бет винаги идва при мен. — Страните й се стегнаха, щом присви устни. — Естествено, аз съм поласкана, когато ме предпочете пред някой хотел. Тя може да си позволи да отседне където си поиска.

— Често ли слиза насам?

— От време на време.

— Какво правите, когато ти дойде на гости?

— Всичко. Посещаваме музеите, ходим по брега, гледаме кино. Тахо е тихо място, а двамата с Бил живеят там от много време. Понякога просто не я свърта у дома й. Разбира се, Крис също е голямо изкушение за посещенията.

Първо постъпи в гимназия, а след това и в колежа „Помона“. Беше още заек, Боже, ужасно е случилото се с Крис. Можеше да разсмее всеки.

— Заради Крис ли дойде тя през уикенда, когато се случи трагедията?

— Не. Всъщност аз често се задявах с нея за това. Изглеждаше, че никога няма да дойде повече, освен ако не е, за да се види с Крис. Този път обеща, че ще прекараме повече време заедно, за да си вършим момичешките неща.

Пристигна късно в четвъртък вечерта. Пазарувахме целия петък и отидохме на плаж в събота. Не мисля, че е говорила с Крис, докато беше при мен. Не вярвам дори да е разбрала, че той се кани да наеме самолет и да се върне в Тахо при баща си.

— Знаеш ли дали Крис и преди сам е наемал чартърен полет?

— Не знам, но не бих се изненадала. Той беше доста оправно момче.

— Значи си била с Бет Сайкс през нощта на осми май.

— Отидохме до „Холивуд боул“, за да видим Шаная Туейн. Скачахме с другите каубойки.

— Само двете?

— Точно така.

— Без мъже?

— Не изглеждай толкова подозрителен, Пол. През този век на жените им се случва да излизат и сами. Бет е… тя беше… омъжена.

— Как вървеше съпружеският им живот?

— Както всеки друг. Техният продължи дълго време, много по-дълго, отколкото очаквах.

— Какво имаш предвид?

— Бил беше голям удар. Забавен, амбициозен, интелигентен. Имаше доходна практика, дори още тогава. Сигурна съм, че много жени се интересуваха от него.

Пол се зачуди дали Ян Сапито се нарежда сред тях.

— Мислиш ли, че той не беше щастлив с жена си?

— Ни най-малко. С такова впечатление ли те оставих?

— Ти харесваше ли Бил Сайкс?

— Харесвах го, но понякога ми се струваше, че ме разглеждаше като съперник за вниманието на Бет.

— Охо, ревнивец, а?

— Не я изпускаше от поглед.

Още веднъж се замисли за смисъла зад думите й. Не беше ли възможно Ян поне малко да завижда за безбожния късмет на приятелката си?

— Докога останахте навън онази нощ?

— Не до много късно. Сигурно около полунощ. След това се чупихме. Повечето от неделята ми се губи, докато не звънна телефонът и дойде новината за Крис. Бе вече късно през деня. Седяхме на балкона и пиехме по една „Маргарита“. Бет изпадна в шок. Не можеше да се свърже с Бил, но и не бе в състояние да лети същата нощ. Дадох й валиум и я сложих в леглото. После на другата сутрин й прибрах дрехите в куфарите и се приготвих да я откарам с колата до летището. Телефонът още веднъж иззвъня. Този път беше за Бил. Боже! Толкова е несправедливо, че се случи точно на Бет.

Тя знаеше кой е той и защо задава въпросите си и въпреки това въобще не й пукаше. Той беше убеден, че тя вече предварително си е подготвила отговорите. Описанието й как са прекарали нощта с Бет звучеше невероятно ясно и забележително близко до историята, която Бет бе разказала на Нина. От друга страна, ако жените бяха разговаряли за това, не е учудващо, че използват един и същ език.

— С нея ли излезе на другата сутрин?

— Да, докато не я пое Дария. Трябваше някой да е с нея.

— Каза, че Бет изпаднала в шок при вестта за Кристофър, нали?

— Разпадна се на милиони парченца. Тя благоговееше пред момчето. И двамата го правеха. Бил мислеше, че Кристофър някой ден ще спаси света. Крис дори не живя достатъчно дълго, за да разочарова родителите си. Имаш ли деца, Пол?

— Никога не съм имал този късмет — каза Пол, но, разбира се, нямаше предвид това. Никога не беше искал деца. Ти ги обичаш, а те те напускат или умират преди теб. Никога няма да стане както трябва.

— Защо е катастрофирал самолетът, Пол? Какво мислиш?

— Неправилна преценка на пилота, така казват от НСБТ.

Опита се да разчете изражението й. Изглеждаше сякаш искаше да каже нещо, но си прехапа езика. Почака още малко да види дали все пак няма да се изпусне. Но тя отново се беше взела в ръце. Пол се накани да си тръгва.

— Един последен въпрос — каза той.

— Всичко, което поискаш — каза тя и в очите й се таеше въпрос, лека усмивчица специално за него.

— Жената с двамата любовници. Как го прави?

— Имаш предвид как поддържа връзката с двама мъже?

— Имам предвид мъже от различни векове.

— Няма значение коя година е, винаги работи доброто старо извинение — каза тя. — Да направим нещо за обяд? Както виждаш, обожавам да експериментирам в кухнята. Това е мястото, където се чувствам най-свободна.

— Мислех си, че чакаш фотографа си.

— Жените са толкова несериозни, а и той има мобилен телефон.

Той си представи експериментите в кухнята с нея и след това веднага отхвърли мисълта. Ян Сапито щеше да иска от него много повече, отколкото той бе в състояние да й даде за един следобед.

— Страхувам се, че не мога — каза той с искрено съжаление.

Докато вървеше към колата си, се чудеше какво всъщност прави и защо отхвърли предложението за малко гимнастика сред кухненския остров на лакомствата.

Този следобед щеше да шофира обратно на север. Искаше да направи едно спиране в Кармел и да отскочи до Сюзън, както и неочаквано да посети офиса на агенцията, преди да се отправи към Тахо. След това щеше да прегледа съдебните доказателства и полицейските доклади, да интервюира един бивш пациент на доктор Сайкс, който го беше съдил, да провери докъде са стигнали в НСБТ с разследването на самолетната катастрофа.

Стигна до магистралата, а около него все още се носеше уханието от супата на Ян. Стомахът му къркореше и той определено се чувстваше гладен. Вместо благодатта в кухнята на Ян отново се включи в безконечната война с трафика.

Адското безкрайно задръстване вече го беше раздразнило порядъчно. Един „Кътлъс сюприйм“ се стрелна и се опита да го засече в неговата лента — твърде близо, копеле мръсно! Сложи ръка на клаксона и даде газ, за да го научи на обноски. Когато странично двете коли бяха на идея една от друга, той си помисли: „По дяволите, какво правя и защо?“

Даде път и в този момент на слабост, в този момент, когато реши, че не си струва да упорства и да спечели на всяка цена, кътлъсът подуши нерешителността му и убийствено го притисна. С една последна мисъл се опита и не успя да се откачи от състезанието за свободно място на платното — ние сме в хватката на една и съща лудост, тази агресивна тъпота, докато летим със сто и двайсет километра в час. Точно тогава чу трясъка, усети как се чупи левият му крак и как някой пищи като дете…

ВТОРА ЧАСТ

В съня си той забива ножа в гърба на убиеца с дясната ръка с надеждата да види ужас в очите му, ала убиецът се смее. Щастлив е, че умира.

Озадачен, за момент отслабва натиска. Иска му се убиецът да се обърне и да се бори. Но убиецът само извръща глава настрани и се заглежда във вратата на бунгалото.

Става му студено.

Убиецът се навежда към вратата и след това рязко се дръпва назад към ножа, решил всичко да свърши бързо. Вятърът брули и двамата. Убиецът се смее и смее.

Той чувства потръпването на тялото пред него, бързия спазъм. Протяга се и запушва с ръка смеещата се уста. Устните на убиеца са горещи, а дъхът му сякаш е от огън.

Ръката му гори.

ГЛАВА 8

Вторник вечерта е, денят преди изслушването. Тринайсетият ден от месеца и както винаги дори когато Ники беше свободна, не се случва абсолютно нищо. Освен това беше прахосала цялото си телефонно време да слуша брътвежите на Дария. Някъде измежду безкрайните й плоски шеги и подправена жизнерадост, сред подлудяващо тривиалните клюки, с които я засипа, майка й подхвърли и една истинска новина. Леля Бет изплувала от синята мъгла и била предложила да се погрижи за наемите и сметките им. В края на краищата нямало да изгубят дома си.

— Точно както ти казвах, Ники! — обясняваше Дария по типичния си вбесяващ начин: всичко беше рози и разкош, а те са на пикник в парка. — Нещата имат качеството сами да се оправят.

Добре де, и този път се бяха оправили, бяха спасени до следващата голяма криза или следващото й лошо гадже, което все някой ден щеше да се появи.

Стоеше в килията с ръце, обвити около главата, и се опитваше да заглуши шума около себе си. Нито мизерната обстановка, нито трите й съквартирантки, нито дори тесните дрехи, предназначени вероятно за някой недорасъл фъстък, не я дразнеха толкова много, колкото липсата на телефон и възможността да се обади на някого. Искаше да звънне на Боб, да му разкаже за хората тук, за нещата, които е научила. Искаше той да й каже, че майка му утре ще я измъкне оттук и тя ще се прибере вкъщи. Липсваше й Интернет и китарата. Дария започваше някаква нова работа утре и щеше да се прибира прекалено уморена. Трябваше да й осигури нещо топло за ядене.

Отнякъде се чу вик и косъмчетата по тялото й настръхнаха. Не можеше да повярва, че е в затвор. Изхлузи обувките си и ги изрита настрани. По лицето й имаше нещо като пот или сълзи и тя побърза да го изтрие с ръка. Докато Цялото това лайно не бъде почистено, трябва да се държи като нормален човек. Но отсега нататък щеше да си остане попарена като цвете от слана.

Е, може би наистина тук й бе мястото. Отдавна в живота й всичко се беше променило. Светът просто наваксваше, като се стремеше да се промени според самата нея. До десетгодишна възраст прекрасно се вписваше във всичко. Беше се присъединила към организацията „Браунис“ и дори се беше научила да плете с другите момичета, нищо че Дария й беше купила прекалено дълги куки и неподходящо фина прежда.

Изведнъж дойде нощта, когато баща й не се завърна вкъщи. Дария претопляше вечерята отново и отново, докато не се превърна във въглен. След това се обади по телефона на всички познати. После седна на пода, увита в чергата, трепереше от студ, но не си направи труда да запали печката, която бе само на метър от нея.

Ники чакаше скрита под леглото. Мислеше си, че ако я няма и не си личи колко отчаяно се нуждаят от него, може би той ще се завърне.

Но не успя да издържи будна и заспа. Дори това не успя да направи както трябва.

Някакъв друг шум обърна мислите й към Боб. Само да можеше да се види с него. Харесваше го, защото не мислеше като останалите деца. Приличаше на извънземен, толкова различен и толкова невъзмутим, сякаш с него се случваше нещо много специално или скоро щеше да се върне на родната си планета и не дава пет пари за скапаната Земя. Разбираше, че е по-малък, но какво значение имаше това? Той беше толкова самоуверен.

Боб бе единственият й приятел освен Интернет и групите, които слушаше нощем.

Не че му беше позволила да узнае този позорен факт.

Светлините угаснаха и тя се уви в завивките. Миналата година все още се опитваше да се впише в живота, записваше се на танци и разни други глупости. Прозя се при мисълта за Скот. Само каква разлика има между приятел и гадже. Скот й беше гадже, всъщност като стана дума, вече бивше, щом не си направи труда дори да се обади и да я попита как е. Гаджето те развежда насам-натам и те учи на разни неща.

Тази нощ беше толкова объркана, че ако имаше телефон, въпреки всичко щеше да му се обади. Беше толкова отегчена и ужасена, а нещата, които вършеше със Скот, обикновено я изпълваха с такава паника, че забравяше за действителните си проблеми. Сега й трябваше точно това.

Може би тогава нямаше да се безпокои дали Дария си е спомнила да плати водата след наема, или дали ще бъде осъдена доживот, или за великото изслушване утре сутринта. Нямаше да се тревожи, че полицията ще реши да претърси дома й и да открие нещата, които беше заровила в гората зад къщата.

— Да се върнем към дневния ред — каза съдията Харолд Васкес.

Отново седяха в малката съдебна зала на Съда за малолетни в Плейсървил, сякаш не бяха изтекли две тежки седмици — Ники в своето готическо черно, за да си придаде безразличен вид. Нина в черния си адвокатски костюм, за да подчертае достойнството си, Харолд Васкес в черната си съдебна тога, знак за авторитет и власт, Дария в черното си трико под раздърпаната пола, защото не знаеше как трябва да е облечен човек в съда, и Бет от горе до долу в черно, защото беше в траур. Яркочервеното одеяние на Барбара изпъкваше, за да символизира самоувереността на обвинението. Присъстваха още и Барбет Шрьодер от „Тахо мирър“, който си водеше записки в бележника, Пърл Смит от следствената служба, писарят и гимназиалният учител по история, който отговаряше за Ники до смъртта на Бил Сайкс. Последният нямаше и трийсет години, нервничеше, но бе готов за сражение.

— Добре — обяви Васкес. — Близо сме до петнайсетия Ден, определен като краен срок за задържане на малолетната във временния арест, и искрено се надявам, че всички сте готови да продължим.

— Готови сме, ваша чест.

— И ние сме готови, ваша чест.

— Пред мен има заверено искане Никол Зак да бъде обявена за подлежаща на съдебно преследване по параграф 602 от Закона за благосъстоянието и институциите. Областният съд е постановил предстоящата процедура в съответствие с подточка б на алинея 650 и на алинея 26500 — прочете съдията. — Сега, госпожице Зак, ще се обърна директно към вас, защото вие сте най-заинтересована от това изслушване. Тази петиция изисква от мен да ви обявя за неподходяща за съдебно преследване по кодекса на Съда за малолетни. Преди да сторя това, трябва да реша, че вие сте неподходяща за грижите, обучението и изправителните програми на Съда за малолетни. За да стигна до това заключение, трябва да взема предвид пет фактора: степента на криминална сложност във вашия случай, дали можете да се поправите, докато навършите възрастта, когато законите за малолетни престават да действат спрямо вас, предишното ви поведение пред закона, предишните успехи или неуспехи на Съда за малолетни да ви превъзпита, обстоятелствата и тежестта на престъплението, което се предполага, че сте извършили. Искането определя вашето криминално деяние като углавно престъпление и изброява фактите, които са ви изправили пред този съд. Също така разполагам с доклад от следствената служба, отнасящ се за вашите поведенчески модели и предишна социална история. Освен това притежавам и декларация от потърпевшата страна, подписана от Бет Сайкс, която е съпруга на покойника. Госпожо Рейли, вие и вашият клиент получихте ли копие от тези доклади?

— Да.

— Някакви новини за местонахождението на бащата?

— Засега не — отвърна Барбара. — Той не е в системата и дори няма шофьорска книжка от този щат.

— Много лошо. Госпожице Зак, това, което трябва да направя днес, е да взема предвид някои фактори и да реша дали да последвам или не препоръката на областния прокурор. Ще обърна особено внимание на доклада от следствената служба, прикрепен към вашия случай. Вече съм го прочел. Госпожо Рейли, имате ли някакви други свидетели, които бихте желала да призовем на това изслушване?

— Учителят по история на госпожица Зак не е имал възможност да говори със следователя. Затова днес е тук. Също така майката на моя клиент би се радвала на възможността да говори пред вас.

— Чудесно. Да започнем с доклада.

Служителят на следствието Пърл Смит се изправи и обобщи доклада, докато Ники нервничеше на стола. Пърл се опита да открие някои социално приемливи факти в живота на Ники, но не се справи особено добре. Започна с училищния доклад на Ники при завършването на единайсета степен, в който на Ники беше дадена оценка три минус, няколкото задържания, достатъчния брой пропуснати часове, за да я накарат да повтаря, и пълния консенсус сред учителите й, че не обръща никакво внимание на уроците.

— Нещо да добавите? — Васкес попита Нина, когато този нещастен доклад беше обобщен.

— Мисля, че времето е подходящо да призова господин Едуардс — обяви Нина. Учителят по история на Ники пристъпи напред, прочисти гърлото си и седна на свидетелската скамейка. Изглеждаше още по-нервен отпреди.

— Преподавах на Ники само през миналия семестър — започна той. — Но преди това често сме разговаряли след часовете. Не мога да разбера пълната липса на интерес към училището, защото съм убеден, че е изключително умна. Чете много добре и има страстен интерес към историята. Четеше всичко, което й препоръчвах, и издържа много добре изпитите си. Има невероятен потенциал и е сигурно, че с известна помощ може да бъде превъзпитана, дори и да е извършила въпросното престъпление. За нея ще е трагедия да бъде прехвърлена към системата за пълнолетни.

Ако й бъде позволено да остане под домашен надзор или нещо подобно, ще се радвам да поема ангажимента да бъда неин независим координатор по учебните занятия. Харесвам Ники и искам да й помогна по всякакъв възможен начин.

— Благодаря — Васкес одобрително клатеше глава, но Нина прекрасно знаеше какво ще последва. — Госпожо Банинг, някакви въпроси?

— Хубаво е, че се притекохте на помощ на Ники, господин Едуардс — каза Барбара. — Двамата споделяте подобна политическа философия, права ли съм?

— Е… може и така да се каже.

— Вие сте я окуражавали да напише едно есе за Че Гевара, в което поддържа идеята за насилствено сваляне на нашата система на управление, и сте й дали най-висока оценка, нали така?

— Есето беше много добро — господин Едуардс кършеше ръце.

— Тогава каква е госпожица Зак? Анархист? Нихилист? Комунист?

— Ученик.

— Какъв късмет, че е попаднала под вашето крило. Някога да е проявявала интерес към убийството на публични фигури?

— Не, не…

Барбара извади есето, което Хенри размахваше пред Нина в своя офис.

— Прочетете пасажа, който съм подчертала на втора страница от есето на госпожица Зак.

Той взе есето и започна да чете:

— Понякога единственият начин да се прекрати потисничеството е чрез екзекуцията на политическите потисници, с които не може да се разговаря по друг начин. Нека да обясня…

— Дайте ми да видя това — прекъсна го Васкес.

Нина вече беше прочела есето няколко пъти. Вътре откри цялата грандиозна арогантност, която обикновено маскира незрялостта, но не видя нищо злокобно в криволичещото политическо пробуждане на една млада девойка. Почувства се достатъчно раздразнена от инсинуациите на Барбара по повод писанията на Ники, за да се намеси.

— Значи тя е достатъчно възрастна, за да бъде завряна в щатския затвор, но недостатъчно възрастна, за да й бъде позволено да се възползва от първата поправка към конституцията. Така ли трябва да бъде? Защо не й позволявате да има мнение? Говорим за нейната интелигентност, за нейния потенциал…

— Точно така, за потенциала й да извършва още убийства — каза Барбара.

— Достатъчно — заяви съдията Васкес. — Оставете ме да го прочета.

Той прочете цялото есе. Когато вдигна поглед, на лицето му имаше тъжно изражение. Благодари на господин Едуардс, който на излизане кимна окуражително на Нина.

— Добре, да се върнем към доклада — предложи съдията.

Пърл отбеляза, че Ники никога не се е включвала в училищни клубове, не е имала извънучилищни дейности, не ходи на църква, не е извършвала доброволна обществена дейност, имала е малко приятели и не е постъпвала на работа. Докато обсъждаше предишните й търкания със закона и връзката й със Скот Кабано, Ники потъваше все по-дълбоко в стола си.

— Бих искала да призова Дария Зак — каза Нина, когато рецитацията приключи.

Дария се опита да говори спокойно.

— Ваша чест, това, което четете, и това, което представлява Ники, са две съвсем различни неща. Просто Ники не се вписва в конвенционалното поведение на обикновените ученици. Тя не се включва в клубове и не се кандидатира за училищен президент, не работи в училищните вестници. Никога няма да се превърне в прилежна домакиня. Но нима това е причина да я пращате в затвор за възрастни? На практика Ники има много интереси. Обожава да кара байка си из планините и в гората. Прекрасно свири на китара и има хубав глас. Сигурно знае всичко за компютрите. Пише поезия и обича да чете. Мисли си за безбройните страдащи хора по света и това я ядосва, ваша чест, но никога не би посегнала и на муха. Тя не е убила своя чичо. Дори Бет, моята сестра, която ви написа писмо… дори тя не вярва, че Ники има нещо общо. Ники се научи да готви и да води домашния финансов баланс, помага ми в толкова много неща. — Самообладанието на Дария започна да се пропуква, но тя успя да се вземе в ръце. — Ако решите, че може да я пуснете вкъщи, ако си спомните, че тя е много млада и просто се нуждае от помощ, аз… аз ще се опитам да положа повече грижи за нея. Моля ви, ваша чест. — Тя изтри очите си.

Васкес я слушаше сериозен.

Барбара на свой ред я пое, като се опита всичко казано от Дария да прозвучи зловещо и отново да превърне Ники в самотен терорист, заловен точно навреме, преди да устрои поредната кървава баня. Но Дария вече нямаше сълзи. Тя седеше изправена и отговаряше на подвеждащите въпроси възможно най-добре. Самият Васкес примигна няколко пъти, може би и той не обръщаше особено внимание на бойкия стил на Барбара.

— Благодаря ви, госпожо Зак — рече съдията и я освободи. — Нещо друго, госпожо Рейли?

— Тя е едно много младо момиче, което никога преди не е било обвинявано в сериозно престъпление. Върховният съд на Съединените американски щати е отсъдил в процеса Кент срещу Съединените щати, че това кратко и неофициално изслушване е в същото време от критическа важност при определяне на жизнения статут и институционалните права на това дете. Уверена съм, че съдът ще чете между редовете на този доклад и ще разбере, че съществуват всички възможности за превъзпитание на това дете в рамките на системата за малолетни, ако предположим, че бъде призната за виновна в извършване на углавно престъпление — нещо, което е под въпрос. Да, тя е самотник, мислител, обича да чете. Това я прави само по-възприемчива към помощта, която този съд може да й окаже.

Васкес кимна.

— Госпожо Банинг?

— Тя е самотник, така е и непрекъснато затъва във все по-тежки беди отново и отново. Обвинена е в жестоко, нека не забравяме това, жестоко престъпление. Разбира се, Бет Сайкс говори в нейна полза, ала тя е нейна племенница. И кой друг дойде да говори в нейна защита? Един-единствен учител, който е по-подходящ да преподава в Куба, и нейната майка! Колкото до нейната интелигентност, Юнабомбър също е интелигентен. Не мога да съзра как това я прави по-възприемчива към превъзпитание в системата за малолетни. Областната прокуратура не стигна лесно до решението за това искане. Нашата препоръка е обоснована от огромен, дългогодишен опит, който не бива да бъде пренебрегван с лека ръка от съда. Благодаря.

Ники седеше на стола толкова неподвижно, сякаш бе спряла да диша.

Васкес се наведе над книжата пред себе си, изпъна робата си и примигна няколко пъти. Накрая каза:

— Оценявам сериозната работа, извършена и от двете страни, представени днес. За мен това е изключително трудно решение. Искам да съм много внимателен и не бих изпратил едно дете в системата за възрастни без достатъчно убедителни причини. В този случай, след като прецених доклада и изказванията, реших да удовлетворя петицията на областната прокуратура.

Той продължи, като изреди причините и заключенията си, но Нина повече не го слушаше. Чудесно знаеше какво се случва. Хвърли бърз поглед към Дария. Барбара си позволи на устните й да заиграе тънка усмивчица. Ники вече бе нейно и на Хенри притежание.

Рундът беше изгубен.

Но в последния момент Васкес хвърли един кокал и на защитата. Въпреки гръмогласните възражения на Барбара Ники беше поставена под домашен арест с електронно наблюдение. На глезена си щеше да носи електронен монитор и нямаше да има право да напуска дома си без изрично разрешение.

Ники беше толкова щастлива от незабавното си напускане на ареста, че, изглежда, не се интересуваше от нищо друго.

— Оковаха ме във вериги и пранги — весело изчурулика тя на майка си и на Нина, след като най-сетне приключиха всички подробности по освобождаването й.

— Разчитам на теб да спазваш правилата — строго я погледна Нина.

— Засега няма да ходиш на училище. — Настроението на Дария бе далеч по-мрачно. — Съдията каза, че няма да можеш да напускаш къщата.

— Дълга ваканция. Чудесно!

— Трябва да ти намеря учител.

— Дария, дръж се сериозно. Нямаме пари. Как ще наемеш учител?

— Остава само един месец до лятната ваканция. Може би ще се уговорим с твоите преподаватели. Може да помолим господин Едуардс да ти стане независим учител.

Ники почти се хвърли в колата.

— Хайде, Дария, да видим дали мястото не се е разпаднало.

Нина влезе в колата, събу си обувките и се облегна назад, затворила очи. Беше загубила много важна предварителна престрелка. Сега щеше да бъде насрочено предварително изслушване по доказателствената част. Сега е двайсет и пети май. Значи датата ще е в средата на юни…

Нечия врата на кола се хлопна наблизо, стресна Нина и я събуди. Тя запали двигателя и се включи в безумния трафик на забързания свят.

ГЛАВА 9

Накрая Пол позволи от болницата да се обадят на сестра му в Сан Франциско. Когато си възвърна съзнанието, успяха да го подлъжат да отговори на множество неуместни въпроси, като например на кой негов роднина да се обадят в случай на това или онова. В замъгленото си от лекарствата състояние той доброволно изплю немалко строго пазени тайни.

Спомняше си момента, когато забиваха иглата на инжекцията в десния му глезен… вика, пулсиращата болка. Все пак трябваше да извика едно алилуя за чудесата на съвременната медицина. Болеше го, но какво от това?

Сестра му дойде и бързо се задвижи из стаята. Самото й присъствие му припомни неща, които по-добре да беше забравил. Тя също имаше въпроси към него, но този път се беше съвзел достатъчно и съзнателно отказа да се признае за виновен в каквото и да е. Колкото по-малко говореше, толкова по-добре. Веднага щом се почувства по-добре, я отпрати обратно в града. Родителите му имаха нужда от нея. Той щеше и сам да се оправи.

През нощта остави съобщение на телефонния секретар на Нина, като я осведоми, че няма да може да й докладва няколко дена и ще пропусне изслушването по прехвърлянето на Ники към съдебната система за възрастни. Не се обади на Дино. Телефонира на Сюзън и отложи уговорената среща, без да споменава за счупения крак.

Честно казано, беше го срам. Не искаше да говори за произшествието.

Прекара пет дни в болницата — първо в хирургията, после в интензивното. Държаха го един ден на тежести в „мъчителен дискомфорт“, както го наричаха белите престилки.

— Не искаме съсиреци в крака ти — беше тяхното обяснение.

Една тревожна мисъл го вдигна от леглото. Започна да свиква с новото си състояние, като полагаше големи усилия да се задържа прав, подпирайки се на парапети и стени.

— Леко се размина — каза му докторът с хладен интерес в гласа. — Лека контузия, проста фрактура на крака, разкъсване на предното кръстовидно сухожилие на коляното.

Болното му коляно, за което полагаше грижи още откакто бе скъсал сухожилие в училище на един турнир по футбол. Още известно време щеше да се нуждае от патерици. Колко седмици или месеци, изглежда, бе една от най-строго охраняваните болнични тайни.

— Ще му направя рентгенова снимка — безгрижно му подхвърли лекарят. — Няма да ме минеш, че всичко ти е наред.

Ох, как го бяха минали, помисли си Пол.

На четвъртия ден проведе още няколко телефонни разговора. Опита се да се свърже с Льоблан, но когато не го откри нито на работа, нито вкъщи, се обърна към домоуправителя му. После каза на Дино да държи крепостта още известно време, защото му се е случил малък инцидент. Дино изглеждаше ужасно зает за човек, водещ полузагиващ бизнес. Добре де, ще се разправя с него по-късно.

Мъжът, който го блъсна, дойде да го посети в болницата. Донесе му синя ваза с цветя за подарък.

— Ще се погрижа застрахователната ми компания да не ви създава никакви неприятности. Страхувам се, че тогава излязох малко извън релси. Чувствам се виновен за цялата случка… — В нормалния живот извън ужаса на пътищата той се оказа мекушав касиер в супермаркет.

— Не бива — отвърна Пол. — Търсех си го.

Мъжът бързал за работа, но странникът вътре в него искаше да го свали с едно кроше на земята. Пол отново сънува същия кошмар и се събуди облян от пот и мисълта: „Наистина ли се опитвах да се убия? Затова ли беше всичко?“

На петия ден в болницата се обади домоуправителят на Дейв Льоблан.

— Дължиш ми петдесетачка — осведоми го той.

— Ще преценя, когато чуя какво имаш да ми кажеш.

Лежеше в болничното легло, удобно сгушен в завивките, и очакваше обяда си. Случаят му се струваше някъде далеч.

— По-добре да ми платиш.

— Говори или ще затворя и няма да получиш нищо.

— Льоблан още го няма. От четири дена не се е прибирал. Влязох в стаята му със собствения си ключ, за да се уверя, че не се скатава вътре. Нито следа от него. Дрехите му си бяха в гардероба, бирата в хладилника. Него го нямаше.

— Портфейлът му?

— Нямаше го.

— Добре. Ще мина през теб.

Пол затвори. Интуицията му подсказваше, че Льоблан сигурно отново е в затвора. Дръпна звънеца и щом медицинската сестра дойде, помоли за телефонен указател.

Когато Нина съобщи на Боб, че Никол вече си е у дома, той искаше да захвърли всичко и да отиде да я посети.

— Довечера сме на вечеря у Мат.

— Непрекъснато ходим там. Няма да им липсваме особено. Това е по-важно.

— Никол се нуждае известно време да остане насаме с майка си. Имат много неща, за които да разговарят.

— Тя не разговаря с майка си! Прави го единствено с приятелите си. Тя има нужда от мен, мамо.

— Не и довечера.

— Защо не?

— Каза, че иска да остане известно време сама.

Понякога само лъжата прекратяваше битката. Нина все повече се убеждаваше, че й беше по-трудно да се оправя с Боб, отколкото с другите възрастни. Спореха по цял ден, а вече и през нощта. Боб пращеше от енергия, не го свърташе на едно място и малко възрастни можеха да се мерят с него по настоятелност и решимост. Непрекъснато изпитваше своя интелект и силата на собствената си воля, като предизвикваше нейната подобно на малко лъвче, опитващо се да измести възрастния водач. Домът вече не беше убежище.

Веднъж пристигнали у Мат и Андрея, той изчезна в спалнята на Трой, придружен от Хичкок и братовчедите си, а Нина приседна пред огъня, обладана от блажено спокойствие. По-късно, когато масата се изпълни с блюда — любимата й пушена сьомга с лимон и боровинков пай, а атмосферата — с неангажиращи разговори, почувства, че желязната хватка, която я държеше от няколко дена, се разхлабва.

След вечеря Боб организира почистването. Седнала в трапезарията на кафе с Мат и Андрея, тя наблюдаваше как синът й раздава заповеди на по-малките си братовчеди. Беше твърд, но справедлив и поемаше най-трудната част от неприятното задължение. Утре, когато порасне и се превърне в мъж, сигурно щеше да преиграе същия този сценарий, но вече заел нейното място и наблюдавайки собствените си деца…

— Изглеждаш изтощена — обърна се към нея Андрея.

Червената й коса беше вързана на опашка, а краката й бяха заели мястото на сьомгата върху масата.

— Просто ми трябва още една чаша кафе — Нина се протегна и си наля още.

Мат отметна русата си коса от челото, стана, отвори барчето и донесе една бутилка.

— Ирландско уиски — усмихна се той. — Любимото на татко.

Той щедро наля в чашата й, добави половин чаена лъжичка захар. После отиде до хладилника и донесе оттам малка съдинка с бит крем.

— Не, Мат, пожали ме. Алкохол — да. Захар — да, но бит крем — това си е билет за ада утре сутринта.

— Не се стягай — той й сложи пълна лъжица в чашата.

— Трябва да карам до вкъщи… — каза тя, след като пое голяма глътка. Сгря я като топло одеяло посред мразовита нощ.

— Можеш да спиш тука — предложи Мат.

Нина се прозя, искаше й се да заспи където и да е.

— Андрея, дали можеш да ми помогнеш с един проблем, който имам напоследък.

— Надявам се.

— Ситуацията е такава, едно младо момиче…

— Новият й клиент, Никол Зак — прекъсна я Мат. — Обвинена, че е убила чичо си, пластичния хирург. Много странно, но братовчед й умрял същата нощ при самолетна катастрофа…

— Как, за бога…

— Сетих се. Вестниците не споменаха името й, но намеците бяха повече от красноречиви. В този град няма тайни. Да не говорим за Боб.

— О, не.

— Не се безпокой. Казах му да си затваря голямата уста или ще му излезе някой лош прякор.

— Като какъв?

— Боб Плямпалото.

Нина и Андрея избухнаха в смях.

— Какво се канеше да ме попиташ, Нина? — развеселено я подкани Андрея.

— Ами това момиче, изглежда, не е склонно да се разкрие пред мен. Подходих с разбиране, подходих с твърдост.

Тя осъзнава, че всичко казано помежду ни ще е строго конфиденциално. Нищо не проработи. Учила си психология и я използваш ежедневно в работата си. Някакви предложения?

— Пази тайната на живота си — сериозно започна Андрея. — Тя или защитава себе си, или някого, когото много обича.

— Мисля, че е по-скоро някой друг.

— Отбележи си, че е била честна към тебе. Не те лъже, просто не се разкрива. Това е добре. Просто трябва да изградиш доверие помежду ви.

— Непрекъснато работя по въпроса.

— Днес видях Сенди в пощата — каза Андрея, свали крака от масата и премести стола си по-близо.

— Какво прави тя?

— Удивително, ти работиш всеки ден с нея, а се обръщаш към мен за клюки?

— Понякога имам чувството, че се бои да не нахлуя в живота й, ако ми признае нещо наистина лично. Може би се страхува, че ще й се меся, както тя прави с мен.

— Е, тя едва ли си мисли, че си опитно зайче или нещо подобно — обади се Мат.

— Стига — прекъсна го Андрея. — Тя е намерила работа за Джони Елис. Мисля, че той беше твой клиент.

— Беше.

— Точно той. Ще става мениджър в един мотел около парка с казината. Мястото е било заето от нейната племенница, но тя е бременна с четвърто дете и решила да напусне.

— Брей — значи Джони можеше да остави най-сетне пътностроителната работа. А Сенди не беше казала и дума. — Сенди трябва да се заеме със социални грижи. Явно има влечение и й се отдава.

— Не винаги — възрази Андрея.

— Какво имаш предвид?

— Тя и Джо се опитват да работят с някои проблемни американци от индиански произход и да ги вкарат в правия път. Един от тях беше арестуван миналата седмица.

— За какво?

— Нали си чувала за поредицата от грабежи по брега на езерото.

— Момчетата с лодките?

— Точно така.

— И кой е той?

— Името му е Скот Кабано. Семейството му е доста разстроено. Скот е живял дълго време в приюти за бездомни. Както и да е, сега е навън под гаранция. Станал е агресивен. Джо не изглежда кой знае колко разтревожен.

Велико, помисли си Нина. Още един проблем, от който Ники нямаше нужда.

— Не е възможно да се спасят хората. Те винаги следват своите си пътища. Понякога сами решават да се спасят, но някога нямат никакво подобно намерение.

— Не съм съгласна — възрази Андрея. — Виж какво направи Сенди за Джони Елис.

— Сенди просто му даде шанс. Но само от него зависи да реши дали е болен и гневен или е готов да започне отново. Той просто е предприел нещо като вътрешна революция, не всичко е стечение на външни обстоятелства.

— Разговорът стана много философски — заяви Мат, — така че позволете ми да обявя нещо: аз съм безочлив, егоистичен кучи син и съм изцяло отдаден на собственото си благополучие. Безкрайно съм щастлив, че съществуват алтруистично настроени хора, желаещи да вършат мръсната работа, за която не бих си мръднал и пръста.

— Жена ти ръководи женски приют! Значи и ти си вътре.

— Това е работа на Андрея.

— Това всекидневно оказва влияние на семейството ти, Мат. Всички знаем колко много си пожертвал.

— Хей, може би ще направим големи пари, ако се хванем на работа за Големия шеф — каза Андрея. — Ще имаме огромен дом и ще ходим до Хаваите всяка зима…

— Няма да изкарате и един ден — вметна Нина.

Мат прегърна Андрея и заби нос във врата й.

— Така както говориш, Нина, част от магията ми се изпарява. Губя точки, нали, сладкишче?

— За сладкиши ли си говорите? — извика Трой, като изтриваше мокрите си ръце в дънките. — Защото ние още сме гладни.

Към него веднага се присъединиха Боб отляво, една педя по-висок, и Бриана отдясно, една педя по-ниска.

— След всичкия този пай? — удиви се Андрея.

И трите деца кимнаха едновременно.

— На нашата възраст се нуждаем от повече калории заради ускорения растеж — дълбокомислено обясни Боб.

— Е, в такъв случай наистина заслужавате нещо повече — съгласи се Андрея и прошепна на Нина: — На моята възраст аз имам нужда от повече алкохол.

— А аз от повече кафе — отвърна Нина, — но по-слабо.

— По това време?

— Кафето не оказва никакво влияние на съня ми.

Мат стана и се погрижи всеки да получи според потребностите си.

В секундата, в която Ники се прибра в къщи, тя се втурна към стаята си, залости вратата и се хвана за слушалката. Линията на живота й. Господи, колко й липсваха разговорите с приятелите й.

Потърси Боб, но никой не отговори. Обхвана я огромно разочарование, нали майка му обеща да му съобщи, че тя се прибира вкъщи. Защо не си е у тях?

Лежеше в леглото си с телефона в ръка. Стаята й изглеждаше странно. Чаршафите и завивките бяха чисти. Дрехите, които беше оставила да лежат разпръснати по пода, сега бяха сгънати и спретнато подредени по шкафчетата. Кварцовите кристали, събирани при пътешествията й из планината, бяха подредени в единия ъгъл, а на перваза се мъдреше кафена кана, пълна със свежи цветя. Разбираше, че Дария беше почистила стаята й с най-добри намерения, за да й покаже колко е загрижена, но обстановката я депресираше. Значи така си върви светът дори и без нея. Личността й се беше изцедила от нещата й. Боб беше забравил за нея.

А дали майка му не му беше казала да се държи настрана от нея?

Отвън слънцето напичаше. Преди години тя щеше да е навън с байка си и да кръстосва планините.

Отново хвана слушалката и набра номер.

— Скот?

— Брей, кой цъфна на белия свят. Кога ти отпуснаха въжето?

— Днес следобед. Чак сега имах възможност да се обадя.

— Трябва да те видя, котенце.

Обхвана я трепет. Той можеше да предизвиква тръпки по гръбначния й стълб дори само с гласа си. Толкова привлекателен, толкова непосредствен. Едновременно точно нейният тип и по никакъв начин нейният. Удивляваше я начинът, по който пердашеше през живота, без да му пука за нищо. Затова, когато Ники побесняваше и искаше да излезе и да направи нещо лудо, той беше винаги насреща.

Колко жалко, че бе невъзможно да му се има доверие.

— Не мога да излизам никъде. Под домашен арест съм.

На глезена си имам една джаджа, която може да ме проследи, ако изляза. Трябва непрекъснато да съм тук, за да ме проверяват.

— Хм. Такъв ти е късметът. Аз нямам такива ограничения.

— А защо да имаш?

— Не разбра ли, че ме арестуваха?

Дали не дочу в гласа му някаква гордост?

— Не. Защо?

— Обвинен съм, че съм влизал с взлом в къщите край езерото — внимателно каза той. — Пуснат съм под гаранция. Майка ми трябваше буквално да удуши стареца, за да кихне мангизите за гаранцията.

— Добро име за банда — каза Ники. — „Кихни мангизите“.

Той се засмя.

— Защо си мислят, че ти си го направил?

— Ти ми кажи.

— Но ние никога не сме взимали нищо ценно, Скот, а аз никому не съм казвала нищо. Защо ми е?

— Не познавам някой да е толкова близък с полицията напоследък, колкото си ти, Ники, котенце. Но не се тревожи за нищо. Защитава ме един велик тип. Истински главорез, казва се Райзнър. Ще ме измъкне. Слушай, ако ти не можеш да мърдаш, аз ще дойда при теб.

— Кога?

— Не мога по-рано от полунощ.

— Твърде късно е, Скот. Майка ми е тук.

— Откачи се от нея.

— Много е разстроена от всичко и не мисля, че…

— Идвам, така че побързай да я разкараш.

Беше като прериен пожар. Невероятно бързо превръщаше всичко около себе си в пепел. Веднага ти забиваше нож, ако му обърнеш гръб. Навремето си мислеше, че той е всичко, от което тя се нуждае. Но какво бе това с кражбите? Отново си припомни онези нощи. Бяха излизали два-три пъти… изпразваха по някой спрей и отмъкваха търкалящите се навън предмети. Никога не бяха прониквали вътре в домовете.

Може би е ходил сам. Сигурно.

Но Скот трябваше да стане нейната връзка с външния свят. Той беше единственият човек, който щеше да знае какво трябва да се направи. Тя би могла да се обади и на Боб, но не искаше да го замесва. Скот можеше да се грижи сам за себе си. Щеше да й се наложи да му се довери още веднъж, след това…

Дали можеше да се оправи с него? Трябваше да опита.

Нина и Боб останаха у Мат да изгледат филма, но все пак се прибраха към полунощ. Боб заспа още по пътя за вкъщи. Тя се загледа в няколкото дълги косъмчета, поникнали по брадичката му и по страните, и осъзна, че скоро ще трябва да му купи самобръсначка. Трябваше да го инструктира как да се поддържа.

Мракът я обвиваше. Не искаше да остават у Мат. Ако имаше някаква надежда за хубава дълга почивка, по-вероятно щеше да я намери в собственото си ухаещо на борове легло. Там щеше да се бори на своя територия срещу безсънието. Щеше или да спечели, или да свърши някаква работа в кухнята, или да слуша как по радиото среднощните маниаци попържат правителството. Имаше богат избор на алтернативи.

Отби се от Булеварда на пионерите към квартала, където улиците имаха индианско звучене като Миниконджоу, Хункпапа и Кълоу. Тогава видя една кола, която веднага разпозна в огледалото за обратно виждане. Протегна ръка и го нагласи, за да вижда по-добре.

Фаровете на насрещните коли осветяваха колата и нейния шофьор. Старият сребрист фолксваген, който тя бе видяла пред къщата на Зак. На волана седеше самата Дария. Какво, за бога, прави тя по това време, когато дъщеря й е под домашен арест?

ГЛАВА 10

Ники успя да изкара майка си извън къщата късно през нощта, като й каза, че има болки в ухото. Когато беше малка, болките в ухото винаги означаваха ушно възпаление. Убедена, че трябва да предотврати влошаването на състоянието й, Дария беше свикнала веднага да й купува капки. Естествено, Ники първо изхвърли всички капсули от лекарството, за да направи отиването до аптеката неизбежно.

Преди да тръгне, Дария дълго се суетя. Не искаше да оставя Ники сама, сякаш се досещаше, че си е наумила нещо. Ники й каза всичко, което можеше да се сети, за да потуши съмненията й, подаде й якето и я отпрати към денонощната аптека в града.

Скот вече чакаше в колата си пред къщата. Притича към външната врата преди още тя да успее да я затвори, сграбчи Ники и се опита да я целуне.

— Недей — отблъсна го от себе си.

— Ти ме извика, нали? Така че какъв е проблемът?

— Всеки може да ни види, както сме застанали пред вратата. Хайде да не даваме възможност хората да говорят каквото им скимне.

Той влезе и отново се опита да я награби. Тя се изплъзна и влезе в кухнята.

— Искаш ли кола?

— Звучиш точно като майка си — подигра я Скот.

Откакто го беше видяла за последно, си беше обръснал главата. Не го харесваше така, затова не каза нищо.

Тръшна вратата на хладилника и се върна в дневната с кана със сода в ръка.

— Жадна съм — обяви тя. Надигна содата и отпи дълга глътка, без да го изпуска от очи. — Харесва ми якето ти. М-м-м. Истинска кожа, нали? — приближи се и го докосна по ръката.

— Ъхъ — явно му хареса.

— Откъде го взе?

— Какво значение има? — той махна с ръка.

Настани се върху една от възглавниците и метна обутите си в мръсни сандали крака върху най-любимата възглавница на майка й.

— Чудех се — каза й той, след като и тя седна до него, кръстосала крака, — че ако не си ме изпортила ти, ще трябва да е някой друг от бандата, имам предвид, че никой друг не знае нищо.

Той винаги говореше така, сякаш бандата действително съществува извън собствените му фантазии, сякаш са в някое мазе и репетират.

— Хамид или Джейн? Направо не ми се вярва — грабна бутилката кола от ръката й и я изпи наведнъж. — Кой друг? Освен ако не е онзи задник, дето се навърта наоколо, Боб.

— Той не е задник. Освен това не е бил той.

— Звучиш много уверена. Защо така?

— Не съм му казвала нищо. А ти?

— Не още — откри дистанционното на пода, пусна телевизора и започна да прехвърля каналите.

— Какво означава това?

— Е — протегна се и докосна монитора на глезена й, — сега не си ми кой знае колко от полза.

— Не бъди смешен, той е още малко дете.

— По-малко ще лежи, ако го пипнат — изхили се Скот.

— Значи ти си разбивал онези къщи?

— Отнемам от богатите. Че Гевара щеше да го одобри.

— Защо въобще съм ти имала доверие някога? Никога не си ми казвал. Замесил си ме…

— На теб ти харесваше.

— Знаеш ли какво? Беше глупаво. Аз бях глупава. На теб не ти пука за никого другиго, нали? Не си ме попитал за нищо, какво съм преживяла…

— Защото не давам пет пари, Ники — разроши косата й. — Ти си печена. Знаех, че можеш да се оправиш.

— Ти ме излъга.

— За какво?

— За всичко. За групата. Никога няма да се съберем и да свирим. Ти искаш гангстерска банда. И ме излъга, че непълнолетните лежат много по-малко време. Ще ме съдят като възрастна.

— Ехе, Ники. Великата идея да убиеш чичо си е била лично твоя — подхвърли във въздуха ключовете на колата си. — Не си спомням да съм ти давал подобен съвет. Нямам никаква вина за това. Между другото, какъв е най-дългият срок, който могат да ти лепнат? Десет години?

— Целият ми живот, Скот.

Той тихичко подсвирна.

— Бая време.

— Няма да отида в затвора. Трябва да има начин да се откача.

Той сви равнодушно рамене и продължи да подхвърля ключовете си. — Скот…

— Какво?

— Не можеш да останеш. Ако Дария те открие…

— Ще й фрасна един по муцуната, ако се опита да ми каже нещо — илюстрира намеренията си, като лекичко я блъсна по бузата.

— Не ми говори по такъв начин! — тя се изправи, решила, че в края на краищата той няма да може да й помогне.

Скот винаги следваше своите собствени планове. Трябва да е била тъпа кокошка, за да си въобрази, че може да й бъде от полза. — Защо просто не си тръгнеш? Върви си.

Той се изправи, надвесвайки се над нея като кула.

— Не съм свършил с теб, Ники. — Този път, докато я целуваше, здраво я държеше за врата, притискайки я към себе си. Не й даде никаква възможност да се измъкне. Държеше лицето си много близо до нейното и я хвана за косата. — Дължиш ми го.

Той знаеше нещо. Или се правеше, за да я накара да си признае нещо. Такъв си му беше стилът.

— За какво говориш?

— Спомни си, че деляхме всичко по равно. Не ми казвай, че си го убила и не си взела дори едно сувенирче.

— Върви си.

Дръпна косата й. Тя го удари с ръка, но хватката му не отслабна.

— Ох! Спри!

— Къде е, чипоноске? Какво взе от къщата?

— Нищо не съм взела. Защо си мислиш така?

— Вестниците твърдят, че си го направила. Убила си го, докато си извършвала грабеж.

— Спри! Моля те, Скот, боли ме.

— Пише, че някакъв съсед те е видял да взимаш нещо. И спомни си, че аз те научих на всичко, което знаеш. Кое беше правило номер едно? — пусна косата й.

— Ти ми кажи — тя разтриваше скалпа си.

— Никога не си тръгвай с празни ръце.

— Не съм взела нищо.

— Лъжеш.

Каза го с такава увереност, че тя потръпна. Скот приближи устни до ухото й и прошепна:

— Дължиш ми го, Ники, и по-добре да ми повярваш, че се каня да си прибера дължимото.

Обърнаха лица към прозореца. Едновременно чуха шума от колата на Дария.

— Трябва да тръгваш — извика Ники. — Мини през задната врата — започна да го блъска към кухнята.

— Ами ако не искам? — внезапно се обърна и тя загуби равновесие. Залитна и се облегна на масата. — Ами ако остана тук? Да обсъдя цялата работа със сексапилната ти майчица. Тя сигурно ще се съгласи с мен. Знае ли нещо за приключенията ни около езерото.

Гневът и раздразнението й надделяха. Не можеше да го търпи и секунда повече.

— Изчезвай! — блъсна го по ръката. — Майка ми няма нищо общо с това. — Отново го удари. — Ще те убия, Скот! Кълна се, ще те убия! — говореше колкото се може по-тихо, надявайки се да не я чуе Дария.

Сборичкаха се, когато той се опита да я удари, но тя го парира. Скот успя да хване ръцете й.

— Направо се разтреперих, кучко! Хайде де, направи го!

На вратата се чу звън от ключове.

— Просто си върви — изплака тя и се изви. Заби ноктите си в кожата на ръката му. — Моля те, Скот!

Той я отблъсна толкова силно, че тя се срути на пода, после излетя навън.

— Скъпа? — извика я Дария от дневната.

— Тук съм — отвърна Ники. Подпря се на стола и бързо се изправи. — Търся си нещо за хапване. — Чу се затварянето на задната врата.

Майка й влезе, като се оглеждаше.

— Да няма някой вътре? Какво беше това?

— Пуснах радиото.

— Ох. Трябваше да обиколя две аптеки, докато открия необходимите капки. Колко е хубаво, че в Невада всичко е отворено през нощта. — Огледа загрижено Ники. — Добре ли си?

Ники отвори хладилника и погледна вътре. Вратата я прикриваше от погледа на майка й.

— Добре съм. Смешното е, че ушите ми също са добре. След като си минала през всички тези перипетии. Не е ли странно?

Дария остави на масата торбичката с лекарства и ключовете на колата. Прозя се широко.

— Не, типично е. Все едно да закараш колата си на поправка. Ако по някакво чудо има кой да ти я оправи, можеш да се обзаложиш, че странният шум, който те е разтревожил, е изчезнал между гаража и монтьорската работилница.

Ники разкъса опаковката на парче сирене и отхапа.

— Искаш ли нещо друго с това? Не ядеш достатъчно.

— Не, благодаря. Май ще си лягам. Лека нощ.

— И няма целувка?

Тя лекичко целуна майка си по бузата и се качи по стълбите в стаята си, като разтриваше болезнените синини по ръцете. Нямаше да може да напусне къщата Бог знае докога. Беше като вързана.

Скот беше абсолютно извън играта. Вече гледаше по-трезво на него. Той беше просто поредният използвач като мъжете, които Дария влачеше вкъщи. Отнасяше се с нея като с парцал и ни най-малко не я уважаваше. Беше я повел по грешен път и дори по-лошо — беше я бутал натам. Ох, ако не се бе срещала с него, може би нямаше да попадне в това положение. Може би нямаше да отиде при чичо си… Тогава нямаше да види…

В гърлото й заседна буца. Дори не можеше да мисли за това.

Позволи си още веднъж да се ядоса на Скот. Никога нямаше да има група.

Трябваше й някой, който да свърши едно нещо за нея, без да иска друго в замяна.

Може би Боб?

Първото нещо, което направи Пол, след като го изписаха от болницата, бе да вземе под наем линкълн, за да има повече място за крака си. Можеше да кара и с левия си крак, но автомобилът все пак си оставаше проблем. Болката, която изпита, докато се наместваше в широкото купе, беше почти непоносима.

— Сигурен ли сте, че лекарите са ви позволили да карате в това състояние? — подозрително го попита агентът на фирмата, докато го наблюдаваше как се извива и кълчи, опитвайки се да намести патериците и гипсирания си крак. Огледа се за някого, върху когото да прехвърли отговорността и да откаже на този сакат шофьор, но наоколо не се виждаше никой.

— Определено ми разрешиха — излъга Пол.

Сключи допълнителна застраховка и внимателно подкара колата към летище „Джон Уейн“. Радиото му беше надуто докрай, сякаш се опитваше да заглуши болката, която се разливаше на вълни от болния му крайник.

Тъй като вече беше пропуснал изслушването, а и нямаше с какво да бъде особено полезен на Нина, реши да не се връща директно в Тахо. Междувременно беше разтревожен от внезапното изчезване на Дейв Льоблан от сцената и реши да проучи положението.

Докато едва се придвижваше сред задръстванията, извади клетъчния си телефон, който беше преживял без повреди катастрофата, и се обади на НСБТ. Оттам отговориха, че все още преценяват обстоятелствата. Не бяха открили нищо ново. В момента преглеждаха остатъците от самолета парченце по парченце. Пол си уреди среща с главния следовател след седмица. Дотогава трябваше да се върне в Тахо. Обади се на Сенди в ранчото и й каза да го чакат тогава.

— Какво стана с теб? По-добре е да си си счупил крак или нещо подобно, иначе Нина ще е бясна.

— Нищо не ми се е случило. Добре де, всъщност наистина си счупих крака.

— Много смешно. Нина се тревожеше за теб.

— А ти?

— Не е твоя работа.

— Сенди?

— Какво?

— Ще те видя в понеделник. Ще ме посрещнеш ли с усмивка?

— Какво ти става?

— Ще го направиш ли? Моля те!

— Ако ме помолиш много, мога да ти направя кафе.

Беше сигурен, че все пак го каза с усмивка. Изключи връзката. Хубаво е отново да си в акция.

Пристигна на летището по обяд и паркира на любимото си забранено място. Влезе в хангара, като тежко се облягаше на патериците си; чувстваше се твърде неуверено и което е по-лошо — слаб. Трябва да прочете нещо за връзката между тялото и ума. Откри, че гледа към стъпалата с омраза и избухва в ярост при вида на най-малката неравност по пода. Подобно четиво сигурно би повдигнало самочувствието му с няколко градуса. „Точно гневът ти те докара до това състояние, приятелче — рече си той. — Поеми си дълбоко въздух, преброй до десет и тогава действай. Бавно.“

Въздухът вибрираше от жегата, излъчвана от асфалта. Не можеше да се диша от дим и мирис на смазки. За щастие хангарът и офисът на Льоблан се намираха на нивото на земята. Вратата беше незаключена, но вътре нямаше и следа от механика. Нещо по-странно — никъде не се виждаха и лазерните му пушки.

— Изритаха го по задника — подхвърли един минаващ наблизо работник.

— Защо са го уволнили?

— Отдавна се канеха. Закъсняваше за работа, предизвикваше побои. Предполагам, решили са, че не си струва неприятностите.

— Да се сещаш за някаква причина за лошото му държане?

— Жени? — предположи мъжът.

— С кого се е бил?

— Няколко пъти беше по-шумен, отколкото му се полага, но първият побой беше с мен. Обвини ме, че съм му задигнал инструментите. После се успокои и даже ми се извини, след като го свалих на пода с едно-две крошета.

— А къде може да е отишъл?

Механикът сви рамене.

— Не знам. Сигурно е трудно да си намериш работа, след като си бил уволняван и имаш криминално досие.

— Да има някой добър приятел наоколо?

— Той е самотник. Великолепен механик по поддръжката, трябва да си го призная. Няколко пъти много ми помогна. Разбира от самолети. Сигурен съм, че няма да падне по гръб.

Когато успя да се добере до колата си, Пол вече се бе изпотил от напрежение. Захвърли патериците си на задната седалка, включи климатика и се облегна назад. Пое си дълбоко въздух. Не искаше да ходи до Нюпорт. Искаше да се прибере у дома. Искаше някой да го сложи в постелята с чаша в ръка, да включи телевизора — би гледал дори футбол, ако няма нищо друго, — да го съблече и да го подложи на съответните оздравителни процедури.

Льоблан живееше в пететажен блок на една от най-важните пътни артерии на Нюпорт. Въпреки че бе разположена на няколко километра от брега, сградата предоставяше класическа крайбрежна атмосфера с четири палмови дървета, водещи безнадеждна борба за оцеляване заедно с няколкото вечнозелени храста, които имаха лошия късмет да бъдат засети точно до булеварда. Пол още веднъж благослови късмета си. Апартаментът бе на първия етаж.

Пол почука на вратата, но никой не отговори. Звънна на домоуправителя на сградата.

— Здрасти — каза той. — Ти трябва да си Еди. Говорихме по телефона.

— Хей! Мислех си, че ще ме минеш — извика типът, който отвори вратата.

Изглеждаше като бивш член на гангстерска банда, който е пораснал и е започнал да прави пари. Татуировката на ръката му беше изтрита почти напълно, но все още носеше бейзболната си шапка обърната наопаки. Подаде му ръка.

Пол извади портфейла си от джоба, но не го разтвори.

— Трябва да погледна вътре.

— Ще ти струва още една петдесетачка.

Не беше толкова скъпо. Пол кимна. Еди откачи един комплект ключове и двамата отидоха до апартамента на Льоблан.

Горещ задушлив въздух. Дневната бе превърната в работилница. Навсякъде бяха разхвърляни инструменти и части. Пол разпозна няколко парчета от двигател и един самолетен филтър. На масата в ъгъла бяха събрани накуп по-малки джаджи — жички, болтове, клещи и дори готварски шприц. На стената висеше плакат от „Невидима заплаха“ с напудреното лице и неземната красота на принцеса Амидала. Еди вдигна една пластмасова кутия от пода.

— Петна от бензин — възкликна с отвращение. — Предишния път, когато влязох, трябваше по-добре да огледам помещението. Не знаех какви ги върши вътре. Вече е вънка.

Пол се бе преместил в спалнята. Стените бяха украсени с постери на девойки в странни одеяния, които държаха в ръце футуристични оръжия, огромна илюстрация от „Лунните каубойки“ и още една от Денят, в който „Земята спря“ с Горт, робота, прегърнал блондинка в червена рокля за коктейли. От устата на робота излизаше малко балонче, в което с маркер бе написано „Клаату барада никто“. Много пластмасови фазери. Навсякъде. Дървен гардероб, пълен с работни дрехи. Никакви белези за присъствие на наркотици. Нямаше компютър. Куфарите бяха в дрешника. На мивката лежеше четка за зъби.

Кухнята. Цяла лавица пълна с всякакви марки овесени ядки. Другата — с полупразни бутилки „Джим Бийм“ и „Гордънс“. Още чаркове и инструменти, пръснати сред безброй малки дреболии: нитове, гайки, бели стиропорени топки. Льоблан действително е обичал професията си.

— По дяволите! — възкликна Еди. — Какво е готвил на тази печка? Да не си е приготвял супа от самолетно гориво. Могъл е да ни взриви всичките, човече! Имам тригодишен син, за Бога!

Пол откри чекмедже, пълно със сметки и кореспонденция. Седна на един стол, за да ги разгледа, докато Еди оглеждаше помещението и не спираше да се оплаква.

Нямаше чекове или кредитни карти. Нямаше лични писма. Нашето момче е водило много простичък живот, помисли си Пол, или знае как да крие важните неща.

— От колко време не си го виждал? — попита той Еди, който си играеше да натиска спусъка на някакъв пластмасов бластер, който изпускаше лъч оранжева светлина и бръмчеше.

— Четири дни, човече. Трябваше по-рано да вляза. Ще се обадя на собственика.

— А къде може да е?

— Откъде да знам? Не ме свързвай с него. Имам си собствен живот.

— Преди изчезвал ли е по такъв начин?

— Той никога не излиза.

— Колко време живя тук?

— Две години.

— Плаща ли си наема?

— Закъсня няколко пъти. Каза, че са забавили заплатата му. И на него не му е лесно, както на всички нас. Казваше, че му харесва тука. Имаме си хубав басейн, който привлича момичетата. Не е ли чудесна стаята — голям прозорец и хубави жени отдолу? — Еди посочи навън, където наистина се виждаха няколко красавици, плуващи в бистрата вода на малък басейн под ослепителните лъчи на слънцето.

— Някое специално момиче?

— Те не го харесваха и му се налагаше само да гледа.

Дали да не слезе и да си поговори с момичетата долу?

Но вече се потеше като прасе, а слънцето отвън му се струваше непоносимо. Със затруднение Пол успя да стане. Еди го гледаше изразително.

— Катастрофа, а?

— Как позна?

— Че какво друго в Лос Анджелис?

— Обади се в полицията да докладваш за изчезването на Льоблан, Еди — каза Пол. — Не вярвам да го видиш повече.

След безброй спирания, за да си почине и да успокои нервите си, Пол най-сетне се добра до мъгливия Кармел, но не и преди да стане един часът през нощта. Остави чантата си в колата и се забърза към апартамента си. Първото, което направи, бе да глътне няколко обезболяващи хапа, изключи отоплението и провери продуктите. Намери една консерва с риба тон и я изяде, подпирайки се на едната си патерица, загледан през прозореца в ярката светлина, заливаща улицата. Не се виждаше никой, дори птички не прелитаха. Чудеше се къде ли прекарват нощта. Дали се прикрепят с нокти или човки за дърветата или всички си имат гнезда, в които да се оттеглят. Сам в нощта той се дотътри до леглото.

Загаси светлината, положи глава на възглавницата и се опита да се намести, без да предизвиква нови болки в крака си. Метна си допълнително одеяло. Изрита го. Извика от болка.

Реши да стане за чаша вода, но видя, че една от патериците му е паднала далеч от леглото. Налагаше се да пропълзи, за да се добере до нея.

Отново затвори очи. Почувства как го обзема сънят. Смътно се виждаше сред снежни планини с пистолет в ръката. „Рапсодия в бурната нощ…“

Светна лампата, грабна телефона и избра дълга серия от цифри.

— Събуди се, сънливке — извика той.

— Кво?

— Хей, съкровище. Как си облечена?

— Кой… Пол?

— Кой друг?

— Какво има? — чу се някакъв шум от другата страна. — Почти два часът е.

— Събудих ли те? — попита злорадо.

— Какво има?

— Очевидно нищо интересно. Затова се и обаждам.

Гласът на Нина звучеше напълно разбудено. Наистина ли още не си е легнала?

— В Тахо ли си? — попита тя.

— Кармел.

— Какво стана с теб? Къде беше? Побърках се да ти звъня. В Лос Анджелис ли беше?

— Аха.

— Предполагам, че се е случило нещо особено важно, за да те държи толкова време далеч от телефона.

— Да, наистина нещо.

— Добре де, какво?

— Разговори, клюки, катастрофи.

— За какво говориш?

— Кажи ми, Нина, знаеш ли какво си мисля, докато лежа облечен в костюма, с който съм се родил, а кожата ми е галена от нежните завивки?

— Не мога да си представя.

Пипна я.

— Чудя се как малките птички стоят по клоните през нощта. Нали строят гнезда само през пролетта. Какво става през останалите сезони, когато падне нощта и те няма къде да приютят малките си телца? Защо не падат долу?

— Сериозно ли говориш? — чу прозявката й. — Затова ли размишляваш в тия късни доби? Какво се случва с мъртвите и призраците? Какъв е този носталгичен хленч?

— Някои сериозно ранени може да са изгубили своите… ох, каквото и да е — крака, пръсти… Нещото, за което висят по клоните.

— Думата е „нокти“. Предполагам, че имат шибан късмет.

Слушаше грубите й думи с перверзно удоволствие. Нина почти никога не си позволяваше подобен език.

— Благодаря за докладите, които ми изпрати по факса, но имаме много неща, за които трябва да поговорим. Къде беше досега? Кога идваш насам? Трябваш ми тук и веднага!

— Не ти се обадих, за да говорим по работа.

— Тогава мисля да поспя.

— Исках просто да ти кажа здрасти.

— Тогава чао.

— Исках и да те чуя как ръмжиш, благодаря.

Затвори. Да говори с Нина беше толкова разтоварващо. От друга страна, може би просто го удариха успокоителните, защото почти веднага заспа като младенец.

ГЛАВА 11

Когато Нина влезе в офиса си във вторник сутринта след дългия уикенд по случай Мемориалния ден, един куриер от областната прокуратура вече се мотаеше пред вратата й с писмо, адресирано до нея. Тя се настани зад бюрото и разкъса плика, без да си направи труда да свали якето си и да остави ръчната чанта.

Внимателно изучи съдържанието на писмото и мъглявите научни обяснения лека-полека почнаха да придобиват смисъл. Вътре бяха изложени резултатите от ДНК тестовете. Най-отгоре бяха тези на Дария Зак. Придружителното писмо беше от Хенри, който обясняваше, че не са й изпратени по-рано по чисто недоглеждане.

Значи вече са тестували Дария! Докладът представяше резултатите от генетичното сравнение между кръвта на Дария и тази върху меча.

Нямаше съвпадение. Автографията не показваше и следа от третия алел.

Почеса се по главата. Не й се искаше това да е кръвта на Ники, но не желаеше да се окаже и на Дария. Алелът съществува и тя трябваше да измисли някакво обяснение за него. Реши да се обади на Джинджър, за да се срещнат.

Денят напредваше и хиляди неща се объркаха. Една буйна клиентка беше повдигнала обвинение срещу офицера, който я е арестувал. Тя твърдеше, че полицаите са я били, преди да я вкарат в ареста, което обясняваше драскотините и синините по нея. Предишната версия бе, че е имала страхотен махмурлук и не си спомня откъде са се появили. Друг клиент, обвинен в кражба на кола, направил грешката да открадне автомобила на собственика на казиното. Предната нощ разбил прозореца и се опитал да напусне града и домашния си арест.

Обади се Джони Елис. Намерил си нов лекар и искал да започне всичко начисто с болки в гърба въпреки новата работа, която му беше намерила Сенди. Нина бясно се занимаваше със сто неща едновременно, докато не стана време за обяд. Затръшна вратата на офиса и седна в оранжевото кресло, притворила уморени очи. Сенди почука.

— Няма я — отвърна Нина.

Сенди влезе в кабинета с наръч документи за подпис, но се спря на прага.

— Имаш уговорка да се видиш с Линда този следобед.

— В три часа, знам — каза Нина. — Но сега е само един. Какъв е проблемът?

— Тя иска да разговаряте… няма да ти хареса.

— Какво?

— Тя е алкохоличка. Когато стигнем дотам, вече ще е пияна.

— Отмени уговорката. Не искам да разговарям с нея, когато е в такова състояние.

— Ти не разбираш. Тя пие. Няма да я случиш трезва. Забравих да ти го спомена.

— Но сигурна ли си, че това е добра идея? Може би трябва да присъства неин адвокат. Да. Настоявам на разговора да присъства и неин адвокат.

— Защо, ние не сме ченгета.

— Не мога да го направя, Сенди. Какво ще стане, ако си признае някакво престъпление. Ще трябва да я издам. Не е морално.

— Слушай. Две неща. Първо, тя не е убила доктор Сайкс. Ясно? Вече ти го казах. Кога ще започнеш да ме слушаш?

— Ти си нейна приятелка, Сенди. Естествено, ти си лоялна, но…

Сенди разпери ръце.

— В нощта, когато Бил Сайкс е бил убит, тя е запивала в един бар до Раунд хил, наречен „Жадната патица“.

— Откъде знаеш?

— Тя ми каза.

— Аха. След като си убедена, че тя не е сторила нищо на Сайкс, защо трябва да се срещам с нея?

— Знае нещо, което трябва да чуеш. И това е от нея.

— И за какво?

— В последно време е трудно да се говори с нея. Не я притиснах.

— Трябва да е в болница, ако е стигнала толкова далеч. Тя е опасна за самата себе си.

— Опитахме се да я вкараме в детоксикацията. Има някои добри програми, предназначени за хората с индиански произход — алкохолът е само една от причините да се провали човек, — но тя все още не е готова. Междувременно към нея е прикрепен и лекар. Джо я наблюдава през времето, когато аз съм на работа. Тя просто трябва да мине през всичко това.

В непознатата, за която двете разговаряха, Нина много трудно можеше да разпознае Линда от сватбата на Сенди.

— Мислиш, че това е временен провал, причинен от случилото се с дъщеря й?

— От това и защото мъжът й я напусна. Да, тя трябва да се натъгува, преди да стъпи отново здраво на краката си.

Линда беше още една жена, повлечена от ледената вълна на скръбта след загубата на някой обичан. Много добре я разбираше. Внезапно светът се оказа изпълнен с жени като нея. За повечето имаше макарони, които да готвят за гладните деца, листа, които да бъдат метени по стълбищата, раздаване на помощи. Сексът, любовта и гладът са нормалните инстинкти, които ги изправяха отново. Самият живот ги повличаше обратно в нормалността. Но какво става с онези, които никога не преодоляват мъката? Ами с Линда, която затъва все по-дълбоко и може би никога няма да успее да изплува на повърхността. Как се възстановява една майка след загубата на детето си? Ами Ники? Тя стоеше на едно място, без да може да мръдне оттам. Как може да върви напред едно дете, след като баща му се е отказал от него?

Сенди продължаваше да говори.

— Но ти трябва да знаеш какво се е случило и, предполагам, Линда смята, че знае нещо полезно. Затова искам да заведа теб, не Пол.

— Защо настояваш да проведа срещата аз, а не Пол?

— В нея е останала достатъчна гордост да не позволява на хората да я виждат в какво състояние е. Теб ще приеме по-лесно. Уиш ще се върне след малко. Той може да наглежда офиса, докато ни няма. — Понякога синът й Уиш вършеше разни странни неща за тях.

— Добре. Сенди? Ти каза за две неща, когато ти обяснявах, че не мога да я разпитам, докато е пияна. Кое е второто нещо?

— Второто е, че не виждам защо трябва да си етична с хората, когато имаш да защитаваш едно малко момиче, обвинено в убийство. Не ме интересува коя е Линда и колко е объркана. Ако мислех, че ще е от полза за клиента ти, щях да я захапя като куче кокал.

Нина обмисли думите й, а после размисли още веднъж.

— Знаеш ли, Сенди, мисля, че имаш известно право — каза накрая тя. — Според мен напоследък обръщам прекалено много внимание на някои спорни идеи за професионалната етика.

— Винаги съм ти го казвала. Вие, адвокатите, мислите като паяци и понякога се оплитате в собствените си мрежи. Трябва да действаш като хлебарка. Тръгвай и само не забравяй да се прикриеш, когато запалят лампите. — Тя тържествено тръшна купчината книжа на бюрото й.

В два и половина показа на Нина един червен пикап шевролет.

— На Джо е — каза тя, като се качи на мястото на шофьора. — Само дето се разпада, щом стане по-горещо.

Колата цялата се разтресе, когато я запали и тръгна от паркинга. Денят беше като от туристическа брошура — ясен и топъл, от дърветата като сняг се сипеха жълти цветове, които покриваха колите и улиците.

Нина се облегна назад и се наслаждаваше на пейзажа, докато Сенди шофираше. Обикновено минаваше по тези улици автоматично и си беше истински лукс да има време да гледа през прозореца и да вдишва аромата на цветята. Беше минала по този път с мъжа си на отиване към сватбата на Сенди и с Пол на връщане.

Трудно беше да си представи как само допреди няколко месеца тези зелени поля бяха бяла безжизнена пустиня, простираща се сякаш до безкрая. Е, поне до Плейсървил. Земята се обновяваше, а по някакъв начин и самата тя. Люлеенето на колата я приспа и Нина потъна в полудрямка.

Когато се събуди, бяха спрели пред здрава дървена врата на един черен път. Това бе домът на Сенди и Джо.

— Бях се унесла.

Сенди излезе и внимателно отвори вратата.

— Можеш да си вземеш кафе, преди да говориш с нея.

— Мога — въздъхна тя.

В допълнение умираше да види къде живеят Сенди и Джо. Никога не беше виждала мястото. Сватбата им беше у един общ приятел. Сенди се върна в колата и машината изрева. Без да си прави труда да затвори портата, поеха по черния път. Пред тях се виждаше ниско ранчо с просторна веранда, а зад него започваше обрасъл в гора хълм, издигащ се към небесата.

Сенди спря, излезе и тръгна към къщата, но вратата на Нина не искаше да се отваря.

— Ей, някакъв трик ли има, за да се оправя с това нещо? — извика тя.

— Няма никакъв трик — отвърна Сенди, върна се и отвори вратата с лекота. Поведе я към къщата.

— Толкова е хубаво при теб, Сенди — каза тя, като стисна чантата си и последва полюшващата се походка на Сенди. — Имаш толкова много небе. Сигурно много ти харесва да живееш тук.

— Така е.

Домът беше точно както си го беше представяла Нина. Подхождаше им отлично — стар, удобен, много уютен и добре поддържан, с дървено обзавеждане и оранжево одеяло с индиански мотиви на креслото. В голямата, слънчева и облицована с плочки кухня тя помогна на Сенди да приготви подноса с кафе и сандвичи. Линда не беше вътре в къщата. Сенди и Джо имаха малка барака, която бяха приспособили специално за нея.

От двете страни на вратата й имаше по един малък прозорец. Почукаха. Нямаше отговор.

— Аз съм, Сенди. И Нина Рейли, Линда — извика твърдо Сенди. — Донесохме ти обяда.

Вратата се разтвори. Линда примигна на слънчевата светлина. Изглеждаше разрошена и запусната, сякаш току-що бе станала от сън. Дори не погледна към Нина. Очите й се втренчиха в подноса.

— Това ли е всичко? — попита тя.

— Няма пиячка, ако за това питаш — каза Сенди, като сложи крак на вратата и я отвори с ритник. Линда отскочи назад, а двете влязоха.

Личеше си, че е бил правен някакъв опит да се пригоди стаята за обитаване, дори да стане приятна за живеене. Огромна плетена черга покриваше по-голямата част от пода. До стената имаше метално легло, боядисано в бяло. Стените бяха сини, а прозорците — прикрити от пердета на морскосини и бели райета. Два тапицирани стола стояха един срещу друг около кръгла дървена маса. С изключение на неоправеното легло стаята изглеждаше сравнително спретната.

До масата на пода бяха складирани празните бутилки, достатъчно да напълнят една винарска изба. Една тежка стъклена чаша стоеше на масата, също празна. Още няколко бутилки се търкаляха под леглото.

Сенди не им обърна внимание и тръшна подноса на масата.

— Седни — обърна се тя към Линда. — Вземи си сандвич.

Линда седна. Очите й се плъзнаха из стаята, опитваха се да фиксират Нина, но не успяха. Затвори ги.

— По дяволите, мразя, като не мога да се събудя.

— Храната помага, хайде, хапни.

Подаде на Линда половин сандвич и стоеше над главата й, докато тя не го изяде с гримаса на отвращение.

— Гот ми е! Честна дума. — Говореше бавно, произнасяйки ясно думите.

— Аз съм Нина Рейли — започна Нина и седна на стола срещу нея. — Срещнахме се на сватбата на Сенди. Помните ли? — болеше я да гледа Линда изпаднала до това състояние — почти да не може да говори. Нейното красноречиво слово на сватбата беше направило чудесно впечатление.

— Не, наистина ли?

— Представлявам едно младо момиче, което е обвинено, че е убило доктор Уилям Сайкс.

Линда кимна.

— Добре, добре — каза тя, като се протегна за още един сандвич и бавно задъвка.

Сенди бутна в ръката й чаша кафе, извини се и излезе. Линда довърши кафето си и сложи ръка на стомаха си. През жизнения си опит Нина не беше виждала хората действително да позеленяват, както се казва, но Линда почти успя да докара цвета.

— Бих искала да ме познавате от по-рано. Добре, нека поговорим, защо? Защо дойдохте? Заради Робин?

— Тук съм да науча нещо за доктор Сайкс.

— Няма много за казване. Преди шест месеца той уби Робин и унищожи моя брак. От клиниката му ни дадоха малко пари, но това не промени нищо. Напуснах работа. Загубих радостта от живота. Загубих вярата си.

— Съжалявам… — каза Нина.

— Аз я заведох при него. Аз й дадох пари.

— Не се самообвинявайте.

Линда погледна надолу към масата, потънала в мисли.

— Пиенето е единственото нещо, което помага. Слушали ли сте Буби Санта-Мария? Не, сигурно не. Майка ми обожаваше песните й. — Тя изпя с груб глас няколко стихчета от „Кодеин“. — Стомахът е едно от проклятията ми, бунтува се от много алкохол — продължи Линда.

— Разкажете ми за вашата дъщеря.

— Казваше се Робин. Чакайте — тя стана. Измъкна един куфар изпод леглото, отвори го и се зарови в него, докато не извади нещо. Изрита обратно куфара и подаде една фотография на Нина. — Това е тя.

Момиче с къса, много стилно подстригана коса се усмихваше и показваше два реда здрави, чисти, бели зъби. Имаше големия нос на Линда.

— Харесваше се, когато я снимат от такава гледна точка, но не позволяваше да я снимат в профил.

— Красиво момиче — каза Нина.

— Ненавиждаше носа си — Линда прибра снимката. Всичко, което искаше за шестнайсетгодишнината си, бе пластична операция. Искаше да отиде в козметично училище. Обичаше хората, говореше с тях, помагаше им да изглеждат възможно най-добре. Всъщност тя преживя операцията. — Линда спря, а една сълза се търкулна по страната й. Изглежда, не я забеляза. — За какво говорих?

— Няма значение.

— О, да, умря няколко часа по-късно. Спря да диша. „Необичаен резултат“, така каза той. Хвърлиха вината върху някакъв скрит дефект на белите й дробове, но накрая казаха, че организмът на някои хора просто не може да понесе обидата да го режат. Не е ли това перфектният начин да се изразиш? Обидата да те режат.

— Доста мъгляво обяснение.

— Но защо точно моята дъщеря? Нашият лекар каза, че Сайкс е бил невнимателен с Робин. Но адвокатът му беше един човек на име Джефри Райзнър. Познавате ли го?

— Да.

— В едно животно би имало повече съчувствие. Направо ни разкъса на парчета. Когато свърши с пледоариите си, ние всички се почувствахме като… нечисти.

— Доколкото разбрах, сте отправяли заплахи.

— Открих телефонния номер на доктор Сайкс. Няма значение как. Обаждах му се няколко пъти посред нощ, обясних му какво мисля за него. Веднъж му написах писмо — сви рамене. — Пиех, това ме правеше по-смела и подла.

— Успял е да уреди домашен арест за вас.

Тя потри чашата с ръка, сякаш й се искаше в нея да има нещо по-съдържателно.

— Него трябва да арестуват.

— Вие сте го нападнали — това й беше съобщено от Сенди.

Тя плесна с ръце.

— Да, точно това ми каза Сенди да ви разкажа. Точно така. Сега си спомням. Слушайте. Беше преди… ох, около месец. Отидох в „Прайз“ за една чашка. Не исках да съм сама. Бях изгубена. Разбирате ли ме? Изгубена съм.

— „Прайз“?

— Да, в „Прайз“ — тя прокара ръка по косата си и се опита да застане по-изправено. — Преди това в „Хоризонта“. Пих, но само бира.

— Продължавайте.

— Влязох вътре. Видях Сайкс да стои на една от масите и да се усмихва. Нещо ми стана, толкова голяма омраза… Никога не се бях чувствала по този начин преди. Дива! Луда! Исках да го убия! Така че го ударих по лицето и го сритах няколко пъти, преди управителят и охраната да ме извлекат. Те извикаха ченгетата. — Погледът й безнадеждно се плъзна по редовете с празни бутилки на пода.

— И? — попита Нина.

— Това исках да ви кажа. Преди цялата тази работа го видях с един човек да седи на една от по-малките масички.

Другият тип му крещеше, а доктор Сайкс се опитваше да го усмири, докато се приближавах. Косматият човек беше наистина побеснял.

— Защо?

— И двамата бяха станали и дори не ме видяха, когато застанах до тях. Типът каза нещо и замахна с ръка. Помислих си, че ще го убие, преди аз да успея да го докопам. — Затвори очи, полюшвайки се, сякаш седеше в лодка. — Какво ли не бих направила за малко вино. Сигурна ли сте, че не ви се намира нещо? Дори бира?

— Не. Как изглеждаше този човек?

— Голям и як като мечка. Мръсна, сплъстена коса. Грубиян. Брадат. С плетена шапка. Говореше с акцент.

— Успяхте ли да доловите нещо от това, което е казал?

— Нито дума. Имаше някаква чанта на масата пред тях.

Спорът им май беше за нея.

Нина едва се сдържаше от напрежение. Това ли е взела Ники от къщата на чичо си?

— Сайкс умря само седмица след това — продължи Линда. — Само една седмица. Вие сте умна, разбирате ги тези неща.

За какво ли са спорили?

— Линда, влизала ли си в дома на доктор Сайкс?

— Само веднъж.

— Кога, Линда? Какво стана, когато си отишла там?

Въпреки че Нина настояваше, Линда нямаше какво да допълни. Вниманието й беше отплувало към нещата, които действително имаха значение за нея в момента, и нямаше как да бъде приковано отново.

— Не се чувствам добре. Трябва да имате нещо. Няколко бири. Бутилка вино. Може би в колата?

— Не съм донесла нищо.

— Ваша грешка — рече Линда. Изправи се и прекоси стаята. Седна на леглото. — Имам нужда от почивка. След това ще сляза до града. Така че по-добре си вървете.

Отпусна рязко глава на възглавницата и затвори очи.

— Линда? Трябва да спреш — Нина се приближи до леглото и я погледна. — Нека ти помогнем. Жената лежеше с ръце, изпънати край тялото. — Чуй ме…

— Вървете си — отвърна Линда.

Не беше заспала. Отвори очи и това, което Нина видя в тях, я уплаши.

На триста и петдесет километра на запад край брега гледката от прозореца на дневната на Пол въплъщаваше най-доброто, което можеше да предложи Калифорния. Красиво синьо небе, вода и полюшващи се евкалиптови листа. На хоризонта като хавайски танцьор Тихият океан спазваше своя вечен ритъм. Тук морето предопределяше настроенията през целия ден. Не по-различно от Тахо, където властваше езерото.

Събра каквото му беше останало по джобовете, излезе навън и се запъти към агенцията за даване на коли под наем. Там успя да подлъже едно красиво момиче да го закара обратно до апартамента и собствената му кола.

— Ваша ли е? — възкликна тя с благоговение.

Пол я погледна с гордост. Жълто ламборджини, паркирано до бордюра.

— Харесва ли ти?

Тя целуна ръката си и я долепи до колата.

— Все пак разбирам защо използвате коли под наем — каза тя и отпраши.

Той се надяваше, силно се надяваше, че има предвид гипса.

Слънчевите дни на Кармел са злощастни, ако човек иска да си намери място за паркиране. Пол дълго обикаля, докато открие подходящо място недалеч от офиса си, а след това се сблъска с първото си стълбище.

Пет минути по-късно, само леко задъхан, той се озова пред вратата на собствения си офис, където висеше чисто нов надпис „Дийн Тръмбо“ върху безвкусна бронзова табела. Под нея висеше оригиналният надпис върху далеч по-красива и с леко антикварен вид табелка, която Пол намираше, че вдъхва достойнство и доверие — „Ван Уегънър инвестигейшънс“.

Докосна бравата, вратата се оказа незаключена. Безшумно я отвори и надникна вътре.

Дийн държеше телефона на Пол прекалено близко до устата си, което просто си бе нехигиенично, помисли Пол. Освен това си беше вдигнал краката на бюрото му и пафкаше, ако не се лъжеше Пол, една от любимите му кубински пури, подарък от благодарен клиент. Върху книжата отпред лежеше собствената му чаша за кафе, омърсена от устните на заместника му.

— Здравей, Дино — каза Пол и със задоволство видя как пурата се изплъзна от устата му, краката веднага бяха свалени от бюрото, а телефонът падна на пода.

— Човече! Влизай! — извика Дино, като изтръскваше пепелта от ризата си. Наведе се и загаси пурата в пепелника.

Пол пристъпи напред и се огледа. Почти не можеше да разпознае собствения си офис. Цветните снимки на Намче Базар, Тенгбош, Мачупачаре и Еверест ги нямаше. Тяхното място бяха заели черно-бели лъскави постери в сребристи рамки, изобразяващи хромирани абстракции. Тибетските му черги липсваха, заменени със сив индустриален мокет. Там, където преди бе закрепена на края на бюрото лампа с чупещо се рамо, сега стоеше черна геометрична скулптура, от чиято глава се излъчваше светлина. И най-лошото от всичко — безценните му венециански транспаранти бяха узурпирани от някакви минищори.

Мястото изглеждаше като „артистично“ таванче на някое хлапе с богат татко. Пол усети, че от гърлото му се надига ръмжане.

Дийн стана и се протегна да сграбчи през бюрото ръката на Пол. Пол остави ръката му да повиси няколко секунди във въздуха.

Дийн си прибра обратно лапата.

— Радвам се да те видя. Какво се е случило с крака ти?

— Трудова злополука.

— Някой те е преследвал?

— Нещо такова.

— Все се забъркваш в такива работи.

— Да — гласът на Пол утихна почти до шепот. — Да, добри ми приятелю.

— Защо не си вземеш почивка? — попита Дино. — Кракът сигурно те боли.

Пол го заобиколи и потъна в ергономичното кресло зад бюрото, май единственото нещо в офиса, което си оставаше неоспоримо негово.

— Седни, не се притеснявай — подкани той Дино.

Дино седна на стола за клиенти от другата страна на бюрото, а Пол помете листите на пода.

— Пол, чуй ме…

— Не искам да чувам, Дино.

— Не, но… — по челото му избиха малки капчици пот. — Това са сметките, обработвах ги, за да ти ги покажа. — Той се наведе, за да ги събере. — Виж това. И това.

Пол отново ги свали на пода, без да отмества поглед от заместника си.

— Не искам да гледам книжа, Дийн. Искам да огледам самия теб.

— Не ти ли харесва?

— Имаш предвид офиса?

— Нещата се движеха твърде бавно. Търсех начин да дам начално ускорение на бизнеса. Всичко съм нагласил както трябва, нали?

— Наистина си нагласил, няма спор.

— Чергите ти са в ред. Сложих ги в склада. Обадих се в един магазин, за да ги попитам как се съхраняват най-добре.

— А плакатите?

— Бяха толкова стари. Целите в жълти и черни петна. Разкъсани.

— Когато те оставих, не бяха разкъсани.

— Имах затруднения да ги обеля от стената.

— Аха, обелил си ги.

— Реших да спестя малко пари от новите тапети.

— Дори от онзи постер, подписан от Едмънд Хилари?

— От кого?

Пол помълча няколко секунди. Това вече бе трудно за преглъщане.

— Предполагам, че бизнесът процъфтява, ако се съди по новата украса.

— Не, точно това исках да ти покажа.

Телефонът иззвъня. Дийн посегна, но Пол го изпревари и вдигна.

— „Ван Уегънър инвестигейшънс“.

— Здрасти, Дийн — чу се оттатък. Пол веднага разпозна гласа. Ез беше най-старият му клиент. — Става въпрос за онази работа…

— Здравей, Ез. Пол е.

Ез затвори.

— Защо Ез ми затвори, Дино? — попита Пол.

— Нямам никаква идея. Предполагам, защото с Ез вече работим заедно от шест месеца и той предпочита да говори с мен.

— Но той затвори на мен!

— Може би има лош ден.

— Да си му казвал нещо за мен, което да го е разстроило?

— Аз? О, не. Не, човече. Аз никога не бих… но и ти не биваше да отсъстваш за толкова дълго. Нещата не вървяха добре без теб. Клиентите напускаха. Няма нищо розово.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Искам да кажа, че бизнесът потъва. Имаш дългове…

— Аз да имам дългове?

— Хора, които си чакат заплатите — каза бързо той. — Доставчиците чукат на вратата. Просто вече няма доходи. Съжалявам за новините, Пол. — Той още веднъж се опита да му подаде папката. — Само погледни. Ще разбереш какво имам предвид.

Пол натисна един бутон на телефонния секретар. След като записа едно по-нормално съобщение, в което името му се споменаваше няколко пъти, а това на Дино нито веднъж, го остави да приема обаждания. През следващия половин час се задълбочи да разглежда книжата, а Дино не смееше да мръдне срещу него.

— Виждам, по всичко изглежда „Ван Уегънър инвестигейшънс“ потъва.

Дийн енергично тръсна глава.

— Както ти казах. Знам, че е трудно. Работил си дълго време тук, човече… но може би е време да започнеш на чисто. Старата почва вече не е толкова плодородна.

— Да се оттегля, а? — попита Пол, като разкършваше пръсти. — Мислиш, че така трябва да постъпя?

— Ще се опитам да ти помогна. Ето моето предложение. Ще пренаема офиса ти и ще закупя от теб фирмата заедно с малцината останали клиенти. Ще имаш достатъчно да започнеш на чисто. Ще ти дам пет хиляди. Това е напълно разумно от финансова гледна точка. Може би си готов за голяма промяна. Не виждам защо трябва непрекъснато да прелиташ от Вашингтон и обратно, след като там имаш занимание. Освен може би да се виждаш със Сюзън от време на време. А и обикновено когато се връщаш, прекарваш повече време в Тахо, отколкото тук. Това тук е малка локва за такъв шампион като теб.

Пол се изправи и постави патериците си под мишниците си. Дийн скочи, за да му помогне.

— Е, какво мислиш? — рече той.

Погледна внимателно Пол, видя изражението на лицето му и се опита да отстъпи, но късно. Пол стовари патерицата върху него. Дийн падна по задник. За не повече от десета от секундата Пол вече беше отгоре му с палец, притиснат о гърлото му.

Дино се опита да каже нещо, но само изхриптя.

— Мисля си — меко започна Пол, — че ти ме мамиш, клеветиш ме и ме крадеш. Но това не е толкова важно, защото ти ще ми върнеш всяко смрадливо пени, което си чопнал. Важното е — усили натиска на пръста си върху гърлото му и видя ужаса в очите на Дино — това, което никога няма да ти простя — Дино напълно спря да диша, а очите му сякаш щяха да изскочат от орбитите си, — че не знаеш кой е сър Едмънд Хилари. Не биваше да стигаш чак дотам, човече!

— Не ме убивай — някак си успя да изгъргори Дийн.

Пол натисна още по-силно и задържа така, докато реши, че на Дино му е причерняло пред очите, след това се наведе и прошепна:

— Ти си този, който ще се омете от града. Още тази вечер.

Дино кимна и отново изхърка. Пол го пусна, облегна се на патерицата и се изправи. Дийн седна на пода; опитваше се да нормализира дишането си.

— Изчезвай, Дино.

Дино напусна, без да каже дума. Пол го изчака да затвори вратата и бръкна в тайното скривалище за специалната си бутилка скоч. Нямаше я.

Когато беше повалил Дино на пода, имаше намерение да му причини лека телесна повреда, като го натисне където трябва, но той беше извикал „не ме убивай“ и така развали цялото удоволствие.

Когато се върна в колата, остави съобщение на гласовата поща на Сюзън Мисуми. Успя да измисли едно мило, но слабо информативно обяснение за отсъствието си. Посочи й точно определена маса за пикник в парка Пойнт Лобос, като й каза, че ще я чака за обяд след час. По пътя извън града се спря да напазарува. Напълни две торби с любимите си лакомства: яйца, пиле на грил, квасен хляб, студена бира, мерло от Берингер, ябълки и свещи за кристалния свещник, който се беше сетил да сложи в багажника, преди да тръгне от вкъщи. Спря втори път да си купи пържен артишок.

Имаше намерение да прекара известно време с една просто душна жена и купища хубава храна.

Тя пристигна скоро след като се бе настанил на масата с прекрасен изглед към океана. Поговориха си, докато обядваха. Той много я хареса. Реши да се прибере с нея в къщи и тя нямаше нищо против.

Затова Нина го откри в апартамента на Сюзън доста по-късно следобед. Патериците бяха захвърлени в дневната, Сюзън спеше до него с отворена уста и леко похъркваше.

Телефонът звънна и го разбуди от дрямката на сладкото безделие, типично след добър секс. Когато видя, че Сюзън не се кани да отговори, всъщност не би и могла заради все по-дълбокия сън, в който потъваше, той взе телефонната слушалка.

— Пол?

— Че кой друг — отвърна той, защото всичко му беше толкова смътно, че някои обстоятелства му се губеха.

— Аз съм, Нина.

— Здрасти.

Сюзън се размърда и той спря да диша. Главата й потъна още по-дълбоко във възглавницата.

— Можеш ли да ми отделиш една минута?

— Разбира се. — Вдигна възможно най-леко ръката си от дясната гърда на Сюзън. — Ще ме изчакаш ли за момент, докато, хм… просто задръж малко…

Искаше да смени телефоните, но осъзна, че патериците му са в другата стая, а той се намира в спалнята и двете неща никога няма да се срещнат, освен ако не събуди Сюзън, за да я помоли за помощ, или не пропълзи дотам на четири крака, всъщност на три.

— Не, чакай. Това ще отнеме само секунда. Сигурен ли си, че не прекъсвам нещо?

Колко нервираща може да бъде тази жена.

— Разбира се, че не.

— В офиса ти нямаше никой и реших да се обадя на Дийн по клетъчния телефон. Беше малко странен. Каза, че мога да те открия тук.

Ръката на Сюзън се плъзна по бедрото му.

— Мм — сънено изстена тя.

Леко се отстрани. Не искаше ръката й да лежи на бедрото му. За такива неща си имаше време и място.

— Какво има? — попита той.

— Трябваш ми в Тахо незабавно. Можеш ли да дойдеш още утре сутринта?

Очите на Сюзън леко се разтвориха, а след това отново се затвориха, но леко, а дишането й стана неравномерно.

— Защо?

— Имам чувството, че не си особено отдаден на този случай, Пол. Казах ти, че имам нужда от теб. В ръцете си държа живота на едно младо момиче, а досега не съм успяла по никакъв начин да спра машината, решила да я прати в затвора за цял живот. Каква по-добра причина искаш? Последно: с мен ли си в този случай или не си?

— С теб съм, Нина — почувства прилив на вина.

— Бет Сайкс ми предложи да ви даде възможност на теб и на Уиш да огледате утре къщата. Съседката Луис Гарибалди е съгласна да я разпитате, но трябва да стане утре, иначе ще трябва да чакаме цяла седмица. Не мога да се подготвя за изслушването, без главният ми следовател да е погледнал мястото на престъплението и да е разговарял с главния свидетел срещу Ники. Вече говорих с майката на момичето, което е умряло след хирургична процедура, извършена от доктор Сайкс. Линда Литълбеър, помниш ли?

Той си спомняше сватбата на Сенди много смътно, но чудесно помнеше, че тогава Нина беше фокусирала вниманието си изцяло върху друг мъж и искаше да се омъжи за него.

— Да.

— Тя обвинява него за смъртта на дъщеря си. Веднъж го е нападнала в „Прайз“. Каза ми, че тогава го е видяла да спори бурно с някакъв мъж. Някакъв човек, сякаш чужденец и с вид на бродяга. На масата пред тях имало някаква торба. Кой е бил той? За какво е бил целият спор? Какво е имало в торбата. Сайкс е бил лекар. Дали не е извършвал нелегален трафик на наркотици? Дали мъжът не е бил Дейв Льоблан? Това ли е връзката? Освен това снощи имах разговор с Дария. Оказа се, че наскоро била продала на жертвата парче земя, която била наследила от дядо си. Ники била много ядосана, когато научила. Почувствала се ограбена.

— Това е много интересно. Ники каза ли ти какво точно е взела от къщата?

— Увещавах я миналата нощ по телефона. Използвах майка й, използвах заплахата от затвор, използвах всичко. Не иска да говори — от думите й бликаха напрежение и яд.

— Вероятно рано или късно ще си признае, Нина. Някак си винаги успяваш. Къде е тази земя? Край Тахо?

— Не. Намира се на място, наречено Глинените хълмове, северно от Уинемука. Това е стар парцел за добив на сребро. Напълно изразходен. Проверяван е многократно според Дария. Каза, че всеки го знаел, дори дядо й Логан, който е бил истински златотърсач и знаел всичко за тези неща.

— Значи Сайкс е закупил безполезна земя — Пол се почувства увлечен от загадката въпреки особеното положение, в което се намираше. — Може би не е такъв гадняр, както решихме?

— Според повечето хора бил невероятно стиснат. Сенди ти е уредила няколко срещи през следващите дни. Става въпрос за другите му партньори. Бих искала да се срещнеш с неговия партньор, Дилън Брет. Трябва отново да го провериш. Виж какво можеш да изкопаеш. Ще можеш ли да дойдеш?

— Естествено. Ще тръгна утре сутринта. Кажи на Сенди да съобщи на Уиш да ме вземе от „Сийзър“ утре към единадесет сутринта. — Почувства изненадата й от бързото му съгласие. Но само секунда по-късно тя се оправи и продължи да го притиска.

— Мога да ти запазя билет от Сан Хосе — предложи тя. — Оттам имат директен полет до Тахо.

— Ще дойда с кола — твърдо отсече той и сложи слушалката на вилката.

Нина, навсякъде Нина! Дори тук, в леглото на друга жена.

— Пак ли ще заминаваш? — попита Сюзън, като се протегна. — Нали току-що се върна?

— Сега съм тук — каза той и върна ръката си там, където й беше мястото. — Нали знаеш, че върховно блаженство се постига само като се мотаеш до побъркване по летищата?

— Не — промърмори тя. — Но няма значение. — Размърда се и не след дълго двамата отново потеглиха към далечните владения на удоволствията.

ГЛАВА 12

Бет Сайкс вече беше единственият собственик на бунгалото. Тя им беше оставила ключа под изтривалката. Същия ден щеше да прекара в Карсън Сити.

Пол и Уиш паркираха отстрани на тесния път, излязоха от колата и се огледаха, сякаш се опитваха да почувстват имението. Пол реши, че прилича на хотел в Йелоустоун заради вида му на планинска хижа отвън и лукса отвътре. От пътя двуетажната постройка, разположена на лек хълм, спускащ се към езерото, изглеждаше едноетажна и много по-малка. Следобедното слънце грееше през клоните на елите. Птиците се бяха завърнали от юг и се възползваха от красивия ден, очертаваха териториите си и бясно прелитаха между високите борове.

— Има само две къщи, откъдето може да се види нещо — каза Уиш, след като пообиколи наоколо. — Едната от тях е била празна през онази нощ. Другата принадлежи на Луис Гарибалди.

В знак на уважение към ранното лято той носеше къси шорти и леки обувки. Синът на Сенди беше страхотно красив мъж, по-висок дори и от Пол. Напоследък посещаваше курсове по криминология в обществения колене и искаше да стане полицай.

Пол се отдалечи от пикапа и влезе през незаключената порта. Само няколко крачки по пътеката и пред него се разкри чудесна гледка към двора и остъкления кабинет, където е било открито тялото на Бил Сайкс.

Кабинетът беше в най-ниската точка на къщата. Едно голямо бюро бе разположено срещу вратата, която се отваряше към няколкото стъпала, извеждащи към алеята и басейна. На стената вдясно от бюрото висяха две големи лавици. На известно разстояние зад бюрото имаше люлеещо се кресло и лампа в ъгъла.

— Най-трудно ми е да повярвам, че тя го е убила с меч — замислено каза Уиш.

— Искаш да кажеш, в случай че наистина го е направила?

— И особено ако са се борили.

— Мечът е бил на открито, лесно е да се свали от стената — възрази Пол.

— Струва ми се, че има много други неща, с които ще е по-лесно да го отблъснеш. Ваза. Тежестта за книги. Дори лампата.

— Докладът не споменава нещо друго да е било съборено или счупено — каза Пол. — Изглежда, че убиецът го е изненадал.

Огледаха стаята отвън, както би трябвало да го е направила Никол Зак. Зад басейна получиха още по-добър поглед върху цялото място. Пердетата на прозорците на горния етаж бяха спуснати и къщата изглеждаше напрегната, сякаш в очакване нещо да се случи.

Върнаха се. Докато Уиш отключваше вратата, Пол се възхити от майсторски дяланата дъбова врата и колоните на терасата. Парите бяха поръчали тези подробности, но вкусът ги беше поискал красиви. Дневната бе издържана в стил, подобен на ранния Ралф Лаурен — шотландски карета, плюшени кресла и истински пастели на стената.

Най-голямата картина висеше над обградено от речни камъни огнище. Двама мъже, огрени от бледото слънце, яростно се дуелираха. Мечовете им летяха. Художникът бе предал изключително реалистично настроението, студената утринна светлина и ожесточените лица на дуелистите — Пол почти чуваше звънтенето на стоманата. Встрани от биещите се под сянката на дърветата чакаха техните секунданти. Единият беше подпрял брадичка на ръката си и наблюдаваше прехласнато. Другият беше обронил сънливо глава. Жена с дълга червена коса плачеше в храстите.

Картината трябва да е в музей, не в нечий дом, реши Пол. Тя беше зловеща и от нея се излъчваше жестокост. Замисли се що за човек е бил докторът, за да може да се оттегля в кабинета си с чаша в ръка и да изучава картината. Един от мъжете над огнището му скоро ще е мъртъв след кървавата разпра. Приятната утрин бе обречена… Жената щеше да плаче още по-безутешно…

Хобито на Бил Сайкс се простираше отвъд събирането на артефакти. Той събираше безценни режещи инструменти и техните изображения. Кръвта и сребристите остриета бяха интегрална част от ефекта. Хирургията в своята най-примитивна форма бе просмукала психиката му. Що за съпруг е бил? Що за баща?

Докато Пол размишляваше, Уиш използваше фотоапарата, за да направи снимки за Нина. Поиска му някои съвети за настройката на експозицията тук и там, но като цяло пое върху себе си цялата досадна работа.

Оставиха кабинета за последно. Някой беше измил кръвта и мястото изглеждаше нормално.

— На полиците между медицинските книги има и някои украшения. Тази метална статуетка изглежда доста тежка.

Две ориенталски вази вероятно от някоя династия… — каза Пол, — направи снимка.

— Аха. Защо не е взела „Мислителят“ и не му е разбила черепа с него? Намира се на удобно място. Някоя от тези тежки книги също би свършила работа — предположи Уиш и се наведе над статуетката.

— Ако е била от другата страна на стаята зад креслото, може да не е могла да достигне до лавиците.

Пол затвори очи, за да си представи сцената, вбесения мъж, ужасеното момиче, което не е на себе си, след като са я открили. Тя влиза през двойната врата, изненадва го в… може би на стола зад голямото кресло. Възможно е, помисли си Пол.

— Нина успя ли да разбере какво е искала да вземе от него? — попита Уиш.

— Не, момичето отказва да говори — отвърна Пол. Едно избеляло петно на стената показваше къде е висяло оръжието на убийството. Уиш засне празното място. — Ако е държал меча в някой сейф…

— Но той е много стар — прекъсна го Уиш. — Според Нина на поне четиристотин години.

— Вече не съществува такова майсторство в направата на подобни неща. Като си говорим за това, искаш ли още пикапа?

— Да, разбира се — обърна се Уиш.

— Не работи много добре. Може би ще се наложи поправка.

— Имам един братовчед в Марклийвил, който е механик. Няма проблем.

— Ще ти го продам за петстотин.

Лицето на Уиш изразяваше вътрешна борба.

— Не мога да ти напиша чек. Ще трябва да го взема на изплащане.

— Какво ще кажеш за двадесет и пет долара на месец?

— Разбира се!

— Колата е твоя. Веднага щом си намеря някакви нови колела.

Двамата си стиснаха ръцете и отидоха до пикапа, за да може Уиш да го провери.

След половин час, прекаран в ровене под капака на машината, те се върнаха към работата си. Пол изпрати Уиш да огледа улицата пред къщата, за да провери дали някой друг не е бил наоколо през нощта на убийството, например да си разхожда кучето или да зяпа звездите. Самият той пое към вилата на Луис Гарибалди.

Звездата на обвинението живееше в къщата точно срещу тази на Бил Сайкс, но за разлика от неговата бе на доста по-евтина земя. Може би цената се вдигаше с около петстотин долара заради близостта на езерото. Всъщност дори такова съседство не означаваше, че достъпът до брега е лесен. Къщата се издигаше на един залесен хълм, така че предната тераса гледаше към част от двора на Сайкс. Сигурно цяло хилядолетие не беше пребоядисваш, но обширната градина, заобиколена със здрава ограда — сигурно препятствие срещу елените, — бе поддържана с любов до степен на натруфена безвкусица. Виещите се растения пълзяха по дървените конструкции в борба за светлина и пространство.

Луис сама отвори вратата. В ръка държеше здрава тояга, почти два метра дълга — истинско оръжие.

— Здравейте, господин Ван Уегънър — поздрави го тя. — Преди малко ми съобщиха от адвокатската кантора, че ще ме посетите. — Имаше къса бяла коса, приятно лице, интелигентни очи и блестяща усмивка. Широки шорти се спускаха до коленете й, беше обута в гуменки, а тениската й носеше мотото на щата Ню Хампшир „Живей свободен или умри“. До нея стоеше изправена немска овчарка с наострени и напрегнати уши. — Това е Артур. Артур, кажи здрасти на човека.

Артур вдигна лапа и Пол с известно затруднение се наведе, за да я поеме и разтърси. Показа своята идентификационна карта.

— Видяхте ли ни, докато оглеждахме дома на доктор Сайкс?

Луис се засмя.

— Едър мъжага на патерици и висок кокалест индианец в стар додж. Трябва да съм пълна глупачка да не обърна внимание.

— Много време ли прекарвате на предната тераса? — огледа стола в адирондакски стил, разположен на удобно място за наблюдение към двора на Сайкс.

— Често. Домът му ми закрива гледката, ако искате да знаете истината. За да построят това, събориха една стогодишна барака. Все пак си беше барака. Никой не искаше да я купи.

— Ядосахте ли се?

— Кой не би искал гледка към езерото?

Без да изглежда прекалено настоятелен, Пол огледа жената от горе до долу.

— По това време на деня обикновено излизам на разходка — каза тя, като размаха тоягата. — Исках да ви предложа да ме придружите, но като ви гледам, май ще е по-добре да се откажа.

Мускулестите й крака подсказваха отличното й физическо състояние. Охранителната й система също беше изпипана — внушаващият уважение кривак и Артур. Пол се зачуди дали наистина се е канила да отива на разходка или просто демонстрира увереност в безопасността си.

— Няма да ви забавя — увери я Пол. — Просто искам да ви задам още няколко въпроса за нощта, когато е бил убит доктор Сайкс.

— Влезте тогава — подкани го Луис. Широко отвори вратата, за да позволи на Пол да влезе, и заключи след него.

Стояха в малко фоайе. От покрива висяха най-различни треви и билки. Пол се облегна на патериците си, Луис се облегна на тоягата си.

— Да не сте ботаник?

— Билкар. Пътят на природата. — Побутна с пръст един изсушен сноп. — Написала съм няколко книги по въпроса.

— Аха. Имате ли нещо за счупен крак?

Луис го изгледа замислено.

— А нещо за разбито сърце? — продължи Пол.

— Вие сте чаровник, едва ли сте от хората, на които им разбиват сърцето.

— Понякога и чаровниците са очаровани.

— Но кракът ви… предполагам доста ви боли? Последвайте ме. — Тя облегна тоягата на стената, отвори една врата и тръгна надолу по стълбата, а кучето я следваше по петите. — Подпирайте се на парапета. Стръмно е, но стъпалата са широки. Ще се справите.

— Чакайте — каза Пол. — Но… — ала Луис вече бе изчезнала и на него не му остана друго, освен да я последва.

Петнайсет минути по-късно, или поне на него му се сториха толкова, успя да се добере до дъното и се озова в мазе с високи прозорци, препълнено със стотици разноцветни бутилки, запушени с коркови тапи. Някои стояха на первазите и отразяваха слънчевата светлина, обливайки в разноцветни багри лавиците под тях. В ъглите висяха големи паяжини.

Всичко, от което се нуждаеше тя, за да бъде картинката пълна, бе островърха шапка и мантия на звезди и луни.

— Моята лаборатория — обясни Луис. Взе една бутилка и я огледа, разтърси я и я върна на лавицата. — Имам доста неща, които биха ви помогнали в лечението.

Какво, по дяволите, означава това, учуди се Пол, като отново почувства острата болка в коляното си.

— Чудесно — отвърна той, седна на последното стъпало и тихо изстена.

— Ето нещо точно като за вас. Ulmus rubra, червен бряст, казано по друг начин, великолепно диетично лекарство за възстановяване на силите. На прах е. Всяка сутрин си правете горещ мехлем с него. — Тя му подаде малка синя бутилка. — Запазете я. А това е червен чай. Сигурна съм, че сте чували за него, но едва ли знаете, че е многоцелеви антиоксидант и помага на тялото да изхвърля отровите. Осигурява дълголетие. Една древна поема твърди: „Ако пие чай през май, ще живее всеки довеки.“ Всички искаме това, нали? Изсушила съм билката и съм я стрила на прах. Сложила съм я в пакетчета от чай за по-лесно. — Тя отмести настрана една оранжева бутилка — в течността плуваха някакви зелени неща. — Това ви е най-необходимото. — Този път в ръка държеше червена бутилка. — Дори нищо друго да не взимате, пийте от това всеки ден.

— Какво е то?

— Не питайте. Просто пийте по една супена лъжица сутрин, обед и вечер. Ще ви помогне с нервите. Често си ги изпускате, нали?

Изненадан, Пол рече:

— Не по-често от повечето.

— О, мога да го разбера по очите ви. Онова бяло петно точно под ириса ви. Липса на баланс във вашия ян. — Тя насочи собствените си зелени очи към него. Сякаш проникнаха през кожата му и навлязоха навътре. — Нали знаете, ние не сме се отдалечили толкова много от животните и растенията. Ние сме тренирани в множество поведенчески модели, за да потискаме животинското в себе си, но на практика разумът ни е смесица от инстинкти, създадени със специфични цели още от древността. Например да се чувстваме разтревожени при появата на хищник, да сме способни да разпознаваме лицата. Съществуват такива неща, които ни мотивират, че няма да повярвате. Вие сте агресивен, но проблемът ви е, че нямате вяра в собствените си инстинкти — засмя се сърдечно. — Съветът ми е да ядете повече зеленчуци и по-малко месо. Ще ви възвърне част от баланса. Ще се успокоите.

— Може ли да поговорим за доктор Сайкс? — предложи Пол, като му се прииска незабавно да опита от червената течност, въпреки че би поспорил за нейния анализ на личността му.

— Давайте. Пийнете направо от бутилката. Чиста е.

— Вие опитвали ли сте? — усмихна се той.

— Ох, ох. Подозрителен сте. — Тя си наля малко от течността в една чаша и отпи. — Ох, чувствам се сякаш се разхождам сред поле от златисти цветя в прекрасен пролетен следобед. Давайте, не се бойте.

— Благодаря — каза Пол и изпи останалото от чашата. — Много благодаря.

Сиропът имаше вкус на череши и захар с по-дълбоки оттенъци, намекващи за шоколад. Топлината се разля по езика му, тръгна към гърлото му и сгря гърдите му.

— Чудесно — усмихна се Луис. — Да поговорим.

Нейното жизнерадостно настроение му се предаде и той за пръв път от много дни насам се почувства щастлив.

— Добре ли познавахте доктор Сайкс?

— Е, достатъчно, за да знам, че хваща окото. — Наведе се и заговорнически му прошепна: — С всяка година става все по-млад.

— Знаете, че е пластичен хирург, нали?

— Той харесваше Тони Бенет и Анди… какво беше там. Нали знаете, господин Лунна река. Непрекъснато слушаше Елвис, канех се да сляза и да му дам да се разбере. Мисля, че бе емоционално прикован към петдесетте години. Възрастта няма нищо общо с външния вид. В това се проваля козметичната хирургия. Променя те само отвън. Знаете ли, той не беше добър човек. Беше привързан към жена си, но това бе нездраво привързване. От онзи вид променлива любов — в единия момент е обич, в другия омраза. Мисля, че на нея й беше доста тежко с него. Невъзможно е да имаш доверие на такъв човек.

Погледна го и той отново имаше странното усещане, че тя вижда прекалено много.

— Прочетох свидетелствата ви пред полицията, госпожо Гар…

— Луис. Всички ме наричат така.

— Луис. Вие сте казали, че можете да наблюдавате градината на доктор Сайкс от вашата веранда.

— Само не ми казвайте, че вашият съдружник не го е забелязал. Видях го как оглеждаше мястото.

— Да, така е.

— Мога, нали така?

— Да, чудя се само дали може да ми разкажете с повече подробности какво точно се случи през онази нощ.

Тя проверяваше друга бутилка.

— Беше някъде към десет часа вечерта. Не спя добре, затова обикновено върша нещо, например сипвам семена в хранилките за птици. Няма какво повече да добавям. Както казах, той отиде до басейна, гол както майка му го е родила.

— Преди това видяхте ли го да излиза?

— Да. Излезе от кабинета си с бутилка в ръка. Нещо хубаво, няма съмнение — изглеждаше замислена. — Доктор Сайкс имаше добър вкус за пиячката. Всъщност имаше добър, внимателно култивиран вкус към всичко. Веднъж отидох там на купон. Красив дом, освен може би странната украса. Нямах много допирни точки с него. Малко по-добре познавах Бет. Разбрах, че ще продаде мястото. Неприятни спомени.

— Според вас беше ли пиян? — Лабораторните доклади от кръвната му проба показваха солидно количество алкохол.

— Беше отпуснат. Движеше се, сякаш костите му бяха течни, също като съпруга ми, Бог да го прости, когато го удареше уискито.

— Изпразни ли бутилката, преди да влезе в басейна?

— Не. Седна на плиткото и пи известно време направо от нея. Можех да видя как се наведе назад няколко пъти. Плиткото е малко извън полезрението ми, както вашият приятел сигурно е разбрал.

— След това той влезе вътре?

— Да.

— Гмурна се, нали?

— Да — тя се поколеба. — Гмурна се. След това нищо за известно време. Сякаш си сдържаше дъха доста време на дъното.

— Аха.

— Излезе веднъж. Пръхтеше шумно. След това отново се гмурна, като се задържа още по-дълго. След това излезе.

— Къде беше бутилката. Пак ли я надигна?

— Всъщност я хвърли в храстите. Сега си спомням. Направи това, преди да влезе за пръв път в басейна.

— Какво извади от басейна?

— Нямам идея. Нещо мокро. Приличаше на кутия.

— След това е влязъл в кабинета с кутията, така ли?

— Не. Преплува до другата страна на басейна. Можех да го видя един-два пъти. Светлината се отразяваше в лицето му. Гледаше нещо в ръката си. След това още веднъж се гмурна.

— И остана там известно време, нали?

— Да. След това изплува, но ръцете му бяха празни.

Странно, нали?

— Много странно.

— Какво, за бога, е криел в басейна?

— Какво наистина? А след това?

— Ами момичето излезе от храстите и скочи във водата.

Извади оттам кутията. Това си го спомням много добре.

Бях учудена, че се крие в храстите.

— Все още не разбирам добре. Вие видяхте ли я да влиза в кабинета?

— Бях достатъчно ясна по този въпрос. Не. Оттук не мога да видя вратата на кабинета.

— Трябва да сте чули нещо.

— Не. Вече не чувам както едно време. Но имаше шумове. Артур ги чу. Ушите му се мърдаха и тихо квичеше. Ако се бях престрашила и се бях обадила на полицията, доктор Сайкс щеше да е още жив. — Тя поклати глава. — Съжалявам. Това е всичко.

— Това ли е всичко, което сте видели?

— Да.

— В някой момент онази вечер да сте поглеждала към предната им порта?

Тя се замисли.

— Когато се обърнах да загася светлината. Само за секунда.

— Беше ли вратата на доктор Сайкс отворена?

— Не си спомням. Съжалявам.

— Луната беше ли залязла?

— Не мога да си спомня.

— Можете ли да виждате по-надалеч, например нагоре по улицата?

— Не… Чакайте малко. Видях бухал. Беше твърде късно един бухал да прелита наоколо. Чакайте, само за малко. — Артур се приближи до нея, тя се наведе и го почеса по козината. — Да. Представяте ли си? Накарахте ме да се замисля.

— Там имаше ли… — започна Пол, но тя го прекъсна с жест.

Луис затвори очи и се хвана за челото. Известно време нищо не се случваше. Пол бързешком отпи още една глътка от еликсира. Вече наистина се чувстваше по-добре. Не се интересуваше какво има в него и наистина не искаше да знае. Безразлично му бе дори ако бе опиум или нещо подобно.

— Имам само две думи за вас… подвижен покрив — заяви Луис с все още затворени очи. После ги отвори. — Представяте ли си?

— Продължете.

— По този път рядко минават коли. Разбит е. Частен е. Не води наникъде. Но онази нощ видях един бухал и ми се стори, че на улицата е паркирана светла кола с гюрук. Една от онези, малките. Стара. Трябва да е била някакъв фолксваген.

— Колко време е стояла там?

— Нямам представа. Забелязах я скоро след като наблюдавах момичето и доктор Сайкс.

— Видяхте ли шофьора?

— Съжалявам, не.

— Казахте ли на полицията?

— Бях забравила. Сетих се едва когато се замислих за бухала. Ще се обадя на онзи приятен офицер веднага след като свършим. Това може да е от полза, нали? Може би ще помогне на момичето?

— Може би. Какво друго си спомняте за колата? — Пол опита всичко да разбуди още паметта й, но тя не успя да си спомни нищо повече.

— Добре — въздъхна накрая. — Отново ви благодаря. Май по-добре е да се заема с тези стълби, за да ви дам възможност да осъществите ежедневната си разходка.

— Веднъж Бил Сайкс ми каза, че съм луда да позволявам на слънцето да свети в лицето ми, докато работя в градината. Всъщност ме хвана за брадичката и я завъртя наляво-надясно. Заяви, че един лифтинг на лице ще ми свърши добра работа.

— Какво му отговорихте?

— Не казах нищо.

— Какво си помислихте?

— Честно ли? Разтърси ме — отвърна тя. — Чувстваш се щастлив, че си здрав и се оправяш добре, а ето че се появява някой, който ти прави някаква забележка, и вече не можеш да се откачиш от нея. — Направи гримаса. — Все още си мисля за това.

— Е, вие сте една добре изглеждаща дама.

— Не съм.

— Щях да ви преследвам, ако не бяха разбили сърцето ми.

— Ох, спрете.

— Вие спасихте живота ми с този сироп. Мисля, че ще успея да се справя с тези стълби. Чувствам се далеч по-добре.

— Тогава се опитайте — този път тя му помогна и може би беше повяхнала, но бе достатъчно силна и ухаеше на пресен кимион. Пол още повече намрази Бил Сайкс, че си е позволил да я разстрои.

Пол се настани на шофьорското място, опита се да запали двигателя, но той само избръмча. Опита отново, резултатът беше същият.

Почака Уиш да го открие, като си играеше с радиото и отпиваше от червения еликсир. Уиш се пъхна под капака, но не откри никакъв проблем. Пол се почувства зле от инцидента. Но не му пукаше.

ГЛАВА 13

Поддържан от каменни колони и покрит с широк, обшит с дърво покрив, който създаваше илюзията за едноетажна сграда, съдът на Саут Лейк Тахо бе разположен в ниска падина. Местоположението му в гъсто залесения парк пораждаше измамното чувство за спокойствие и мир.

Но на втория етаж, където се помещаваше Върховният съд, често се разглеждаха някои от най-жестоките престъпления, тревожещи градовете от вътрешността на щата. Упражнилите насилие над жените си пискливо нареждаха обяснения, измамници лъжеха в опит да извинят своите подлости. Нечестни комарджии, грабители, крадци на коли — всички те имаха трудни мигове пред съдиите, чийто служебен дом бе тази сграда.

В сряда сутринта, петнайсети юни, беше ред на Ники да посети съдебната зала. На това предварително изслушване съдът трябваше да реши дали съществува голяма вероятност обвиняемата действително да е извършила убийството на доктор Бил Сайкс. Ако съдът стигнеше до заключението, че това е така, срещу нея щеше да се образува процес. Ако Нина извадеше от ръкава си някое чудо, обвинението щеше да бъде свалено и Ники щеше да се прибере у дома оневинена.

— Нека писарят да отбележи, че обвиняемата Никол Зак присъства на заседанието. Готови ли сте да продължим? — съдията Флахърти погледна към Хенри Макфарланд, който стоеше изправен.

Хенри беше поел случая с Бил Сайкс, но беше оставил Барбара като свой помощник. С великолепен тен и освежена след уикенда, който според слуховете бе прекарала с Хенри в Палм Спринг, тя се забавляваше с подреждането на папките върху бюрото. Носеше златна брошка, която проблясваше дори в зеленикавата светлина на флуоресцентните лампи.

— Да, ваша чест.

Хенри имаше благ поглед, който се допълваше от вдъхващите уважение сиви кичури. „Аз съм скромен инструмент на народа в щата Калифорния“ — казваше видът му. Флахъри го харесваше. Няма значение колко упорито се опитваше съдебната система да изкоренява субективността от съдебните зали, персоналните симпатии и антипатии на съдията все още играеха важна роля в играта.

— Готова ли е защитата?

— Да, ваша чест.

Нина беше избрала класическите цветове, препоръчани й от нейния консултант за едно друго съдебно заседание — носеше черно сако с бяла риза и сребърна игла, подарена й от Сенди за рождения й ден. Искаше да изглежда сериозна, да я взимат на сериозно.

Ники беше обещала да се облече прилично, но както обясни останалата без дъх Дария, в последния момент влязла в килията и излязла оттам с дънково яке и в протрити черни дънки. Бледото й лице, вирнатата брадичка и въобще цялото й същество излъчваше тийнейджърска враждебност и омраза. Нина нямаше нужда дори да я поглежда. Осъзнаваше, че небрежността и твърдостта, които Ники си придаваше, маскираха страха й. За съжаление съдията едва ли щеше да погледне по този начин на външния й вид. Протегна се под банката и стисна безжизнената ръка на момичето.

Сега, лице в лице с обвинението, Нина усещаше как сърцето й ускорява ритъма си. Имаше чувството, че може да бъде чуто из цялата зала. Предишната нощ прочете нещо в докладите на Пол, което дълбоко я обърка, но не беше сигурна как да го приеме. Затвори очи, започна да брои, докато спокойствието и самообладанието й се върнаха и застанаха по местата си.

Сега можеше да се бори.

Нина седеше до Джинджър и Ники. Днес Пол щеше да души за нещо необичайно около клиниката за пластична хирургия. Предния ден беше толкова зает, че дори не бе успял да мине през офиса й.

— Казано накратко, ваша чест — започна Хенри, — имаме достоверни свидетелства да вярваме, че е извършено престъпление и след уликите, които ще ви предоставим днес, мисля, няма да останат никакви съмнения, че обвиняемата е извършила убийството и че е необходимо да се насрочи съдебен процес срещу нея. — Прочисти гърлото си. — Обвинението призовава доктор Бен Барух.

Новият медицински следовател носеше сини дънки и бяла риза металик. Очилата със златни рамки стояха леко килнати на носа му. По момчешки рошавата черна коса без намек за посивяване му придаваше прекалено млад вид за човек с подобна длъжност, но когато заговори, всякакви съмнения за компетентността му се разсеяха.

Първо даде съкратено описание на аутопсията. Не, не съществува двусмисленост по въпроса за причината за смъртта. Използваното оръжие е било антикварен меч. Накратко описа как раните съответстват на различни аспекти от острието и тежестта на оръжието. Гърлото на доктора не е било прерязано. Фаталният удар е бил в основата на врата. Съществува още един удар, но сам по себе си не е бил фатален. Обезобразяваният по лицето най-вероятно са причинени скоро след смъртта. Категорично отхвърли възможността за самоубийство или инцидент. Специалистът даде всички необходими подробности, но явно Хенри желаеше да спести някои притесняващи усложнения и му бе казал да се ограничи до минимум в подробностите. Времето на настъпване на смъртта? Между осем и десет часа вечерта.

Следващият свидетел, лейтенант К. К. Потс, бе един от офицерите, които арестуваха Ники. Среден на ръст, русоляв, сините му очи бяха присвити и непрекъснато напрегнати, сякаш той бе готов да реагира незабавно на всяка ситуация, свързана с упражняване на насилие дори в съдебната зала. Хенри го накара да разкаже за цялата поредица от събития през онази нощ. Думите му почти не се различаваха от казаното от Ники. Отишли в дома на Зак заради кореспонденцията, свързана със сделка с недвижима собственост, открита в кабинета на доктор Уилям Сайкс.

— Госпожа Зак беше доста разстроена, когато се опитахме да разговаряме с нея — каза той. — Може да се каже, че изпадна в истерия.

— Какво се случи след това?

— Нейната дъщеря нарече моя партньор и мен самия с няколко подбрани обръщения. Беше настроена войнствено.

— Протестирам срещу характеризацията.

— Приема се — каза Флахърти.

— Тя ни се разкрещя. Използваше неприличен език. Огледахме я много добре. Току-що бяхме говорили със съседката на доктора — една госпожа, която твърдеше, че е видяла някакво момиче край басейна на Уилям Сайкс в нощта на убийството. Момичето отговаряше на описание то на Никол Зак. Попитах обвиняемата дали е ходила предната нощ в дома на чичо си. Тя не отговори. Направи ми впечатление, че на ръката си има превръзка, а от нея се процеждаше кръв като от прясна рана. Бяхме забелязали кръв по стената на кабинета и нейното вероятно скорошно нараняване ни се стори твърде подозрително. Прочетох й правата. Тя подписа декларацията. След това аз я попитах дали тя е убила чичо си.

— Какъв бе нейният отговор?

— Тя отказа да отговори. Отведох я в ареста.

— Призовавам детектив Джейми Дитмар.

Дребничката жена, техническо лице по доказателствената част към прокуратурата, се закле. Беше облечена в изрядна униформа, от главата й се спускаха естествени кестеняви къдри. Целият й вид излъчваше интелигентност и компетентност. Тя бе представена като експерт по пръстови отпечатъци, кръвни проби и реконструкция на престъплението.

— Посетихте ли сцената на предполагаемото убийство? В събота сутринта на девети май тази година, нали?

— Да, бях там. Беше между седем и осем, когато ме повикаха от главното управление на Саут Лейк Тахо, където току-що бях пристигнала. Лейтенант Потс ме прикрепи към детектив сержант Ръс Барух с цел да отидем и да обезопасим сцената на престъплението. Стигнахме на мястото в осем часа и осемнайсет минути. Линейката вече беше там, а техническият екип — в къщата. Веднага щом влязохме вътре, пристигнаха полицейският фотограф и медицинският експерт доктор Барух. Двете жени, които работят там като чистачки, стояха отвън. Ние ги разпитахме за минута-две, преди да влезем в кабинета.

— Какво видяхте, когато се озовахте вътре?

Детектив Дитмар очерта с впечатляваща точност последващите събития: огледа на тялото, снимките и болезненото събиране на веществени доказателства, както и записването на останалата събрана информация. Пръстовите отпечатъци бяха рядкост. Не бяха открити отпечатъци, различни от тези на членовете на семейството и на обслужващия персонал. Единствените полезни отпечатъци бяха извън кабинета. Също така е установено съвпадение между кръвта по външната стена около прозореца и тази на обвиняемата.

Бяха представени фотографиите. Тялото на Бил Сайкс лежеше проснато в средата на кабинета. Нина и Джинджър вече бяха изучили и дискутирали широко помежду си копията на тези снимки. Не бяха приятни. Голият труп лежеше по гръб в прекрасната пролетна утрин. Сцената изглеждаше сюрреалистична и в същото време истинска като от картина на Дали. Обезобразеното му лице добавяше ужас във вече тъжната гледка. Флахърти огледа снимките с безстрастно изражение, докато Дитмар описваше разположението на тялото и подробностите от сцената.

Хенри насочи вниманието на присъстващите към меча, който бе захвърлен на около половин метър от трупа, и всички погледнаха към снимките, включително към онези, направени в лабораторията. Две трети от меча бяха в кръв.

— Взехме кръвни поби за тестовете. На десети май проверихме остротата на меча.

— Колко остър е бил?

— Бил е заострен. Не мога да кажа кога, може и преди двайсет години. Странно е за оръжие, което се квалифицира като антично, но острието е било заточено до изключителна острота. Чувала съм, че някои колекционери предпочитат да поддържат експонатите си по този начин.

— Достатъчно ли е остър, за да причини раните по врата на покойника?

— Достатъчно остър да отреже главата му, ако е била упражнена по-голяма сила. Бих казала, че упражнената сила е била сравнително слаба.

— Основавайки се на свидетелствата, представени пред вас, можете ли да предположите как е било използвано оръжието?

— Моето предположение е, че убиецът е отишъл до стената в по-далечния край на кабинета, свалил е оръжието, размахал е сляпо меча или диво, както искате го наречете. Вероятно е използвал и двете си ръце. Първоначалният удар отзад по врата сигурно е забавил жертвата, но нашият прочит е, че в този момент жертвата се е обърнал с лице към убиеца. В следващия момент е получил фаталния удар. Мога ли да го демонстрирам?

— Нямам възражения — каза Нина.

Детектив Дитмар слезе от мястото за свидетелски показания и взе дългата дървена показалка, използвана за посочване на доказателствата.

— Бъдете така добър — обърна се тя към Хенри и го поведе за ръка към подиума пред съдията.

Сега Дитмар застана гърбом към Хенри с дървената показалка в ръце и обърната с лице към Флахърти. Тя бе висока почти колкото Ники. Внезапно тя подскочи, грабна пръчката с две ръце, замахна с нея и… удари Хенри право в гърдите. Не по врата.

— Ох! — изпъшка Хенри и се хвана за гърдите.

— Съжалявам — извини се детективът. — Нека да ви го демонстрирам още веднъж. Не се получи много добре.

Нина се наведе към Ники и прошепна:

— Изправи се! Погледни съдията!

Ники се подчини и се изправи. Беше висока почти колкото Джейми Дитмар. Зад банката тя изглеждаше крехка като балерина. Съдията я огледа, разбирайки посланието.

Хенри възвърна самообладанието си.

— Трябва да го направим още веднъж.

Нина скочи на крака.

— О, не. Възразявам срещу всякакви по-нататъшни демонстрации. Видяхме каквото видяхме. А и не считам, че господин Макфарланд може да понесе още един удар.

Флахърти се усмихна.

— Нека да го направим още веднъж… Свидетелят чувства, че… — опита се отново Хенри, като държеше ръка върху гърдите на мястото на болезнения удар, сякаш се канеше да изрецитира Клетвата за вярност пред републиката.

— Не ме интересува какво чувства свидетелят — категорично го сряза Нина. — Не ме интересува колко удара е готово да понесе обвинението, докато свидетелят успее да вдигне достатъчно високо пръчката, за да го удари по врата. Мисля, че всички видяхме къде ще нанесе удара си човек с ръст като на обвиняемата… извинявам се, с ръст като на свидетеля. Явно не достатъчно високо.

— Добре — каза Флахърти. — Достатъчно. Разбрах.

Детектив Дитмар се върна на свидетелското място, а Хенри вбесено продължи с разпита. Сутрешното прекъсване бе обявено, преди да стигнат до веществените доказателства. Съдията отново бе благоразположен към детектива, който проявяваше желязна памет и интелигентност.

След като обясни, че убиецът вероятно е избърсал дръжката на меча, тъй като не бяха оставени никакви отпечатъци, тя продължи с намерените улики.

— Бяха открити следи от содиев хлорид, който по всяка вероятност идва от хлорираната вода в басейна. Изсъхнали остатъци от това съединение присъстват близо да басейна, върху кърпата, по тялото, на пода в кабинета, върху бутилката с бренди, по остъклената врата, водеща към басейна. — Дитмар четеше от записките си. Предварителното изслушване се бе прехвърлило към съдебните улики.

— Вие ли наблюдавахте събирането на пръстовите отпечатъци?

— Да. Фактическото им събиране бе извършено от сержант Балсъм под мое наблюдение.

— А събирането на кръвни проби?

— Да, отново сержант Балсъм. Присъствах през цялото време и го придружих до лабораторията в Сакраменто, където бяха анализирани доказателствата.

Прекъснаха за обедна почивка. Джинджър прекара времето си в разговори по клетъчния си телефон, докато Нина отново проверяваше записките си. И двете успяха да пият по едно кафе и да сложат по две хапки сандвич, преди да се върнат в съдебната зала.

В един и трийсет изслушването бе подновено, а детектив Дитмар отново зае свидетелското място. Полицейското управление на Саут Лейк Тахо не беше особено голямо. Обичайната група офицери, която би трябвало да е свързана със случая, беше съкратена до един. Нина не възразяваше на съдебното разследване, защото нямаше за какво. Това, което искаше да оспори, бяха заключенията от разследването.

— Кръвта от външната стена на кабинета съвпада ли с тази, предоставена ви за сравнение от обвиняемата? — попита Хенри.

— Да. — Джейми Дитмар бе самата деловитост.

— В кабинета е имало навсякъде кръв, нали?

— Да. Кръвта на жертвата.

— Къде другаде сте открили кръв, ако сте намерили някъде?

— По оръжието на престъплението.

— Идентифицирахте ли тази кръв?

— Да. Почти цялата кръв принадлежеше на жертвата.

Все пак освен очакваните два алела в кръвта на жертвата, които съвпадат във всички останали мостри, лабораторните тестове показаха в една от тях и незначително количество кръв, съдържащо трети алел.

— Може ли да ни обясните по-подробно какво означава това?

— Разбира се. Лабораторията извършва полимеразна верижна реакция на кръвта, открита по меча. На практика се вземат малки проби от ДНК и се копират многократно, за да стане възможен анализът.

Описанието й на процеса беше същото като даденото от Джинджър, само че с много повече изтощителни детайли. Нина слушаше, но вниманието й се изостри, когато детективът стигна до резултатите, които бяха от значение.

— По време на изследванията — продължи Дитмар — лабораторията извършваше случайни проби по меча, за да бъде сигурна принадлежността към кръвта на жертвата. Но в една от тази реакции вместо очакваните два алела, съвпадащи при всички останали проби, на авторадиографа бе открит трети алел. Това предполага, че една определена мостра е от кръвта на друг човек.

— Бяхте ли в състояние да сравните успешно тази определена проба с кръвта на някоя друга личност?

— Обикновено една-единствена мостра не е доказателствена, но в случая имахме късмет. Третият алел е изключително рядък и присъства в кръвта на обвиняемата. В кръвта на Никол Зак.

— Колко рядък е този алел?

— О, вероятността да бъде открит при случайно проверен човек е петнайсет хиляди към едно.

При това заявление Ники се наведе до ухото на Нина.

— Колко точни са тези тестове? — попита тя.

— Мисля, че техниката за идентифициране на кръвта е много чувствителна и сигурна.

— Колко странно!

— Кое?

— Никога не съм докосвала този меч.

Имаше нещо сбъркано в този свидетел. Джейми Дитмар бе толкова сигурна и уверена. Нещо бе сбъркано в нейните доказателства и Нина не разбираше какво. Хенри се стараеше свидетелят да отговаря кратко и пряко и пипаше детектив Дитмар с ръкавици. Каква мръсотия се опитваха да прикрият тези двамата?

Когато дойде редът на Нина, тя попита:

— Детектив Дитмар, какви доказателства открихте, че обвиняемата е била по някое време в кабинета? Открихте ли някакви отпечатъци?

— Досега не сме открили такива.

— Косми, влакна от дрехите й? Кожа под ноктите на жертвата? Нещо подобно?

— Никакви подобни доказателства.

— Някакви неясни отпечатъци?

— Не.

— Някаква захвърлена ученическа карта до тялото?

— На въпроса вече беше отговорено — намеси се Хенри.

— Възразявам.

— Продължете, госпожо Рейли — подкани я Флахърти.

— Следователно единственото нещо, което ви кара да мислите, че обвиняемата е била в кабинета, е тази кръвна проба, нали?

— Да.

— Споменахте, че вероятността да бъде открита при случаен човек този рядко срещан трети алел е петнайсет хиляди към едно. Но от друга гледна точка може да се твърди, че този необичаен алел ще се открие при милиони хора по света?

— Да, но…

— Забелязах, че вие не споменахте за ДНК съвпадение между кръвта по меча и тази на обвиняемата. Защо?

— За съжаление количеството кръв бе незначително и това ограничаваше възможните тестове.

— Колко теста проведохте?

— Няколко.

— Но само една проба е показала наличието на кръв от друг човек, нали?

— Точно така.

— Не сте си направили труда да потвърдите откритието си с други тестове, така ли?

— Мисля, че обясних — отвърна Дитмар. Като че ли не изглеждаше обезпокоена от натиска, който се опитваше да й приложи Нина. — Имаше много малък примес, а вероятността да се предизвика сигнал при наличието на толкова много кръв от жертвата е изключително слаба. Този определен алел — доминантната двойка — присъства в кръвта на обвиняемата.

— Следователно вие заявявате, че не е възможна паралелна проверка и ново тестуване, така ли?

— Тестовете са точни, госпожо Рейли. Не е необходимо повторението им — меко заяви Дитмар.

— Много удобно, нали? — обърна се към съдията Нина.

Почувства се раздразнена. Въпреки съветите на Джинджър и подготовката й по темата тя намираше спора по доказателствата на ДНК за неприятен, все едно да слуша как някой сенилен роднина повтаря една и съща шега хиляди пъти. Не можеше да се концентрира върху материята и да се забавлява от разпването, на което подлагаше детектива, толкова й се искаше да свърши по-бързо. В този случай убеждението максимално бързо да промени насоката на свидетелските показания се затвърждаваше от силното подозрение, че Джейми Дитмар се опитва да я отвлече от нещо. Нямаше представа от какво.

— Възразявам — обади се Хенри. — Това не е въпрос.

— Приема се. Запазете коментарите за себе си, госпожо Рейли.

— Според вашето лично мнение на експерт какво означава този един-единствен тест?

Джейми Дитмар, изглежда, се чувстваше неудобно.

— Съществува голяма вероятност мострата от оръжието на убийството да принадлежи на обвиняемата.

— И какво е вашето заключение?

— Е, бих казала, че е по-вероятно кръвта да е на обвиняемата, отколкото обратното.

— Какво означава това? По-вероятно, отколкото обратното?

Джинджър я бутна по ръката.

— Веднага спри, докъдето си! — изсъска тя.

Нина се наведе, за да може Джинджър да й прошепне.

— Искаш да спра?

— Не я карай да прави повече изявления. Достатъчно със заключенията. Ще ти бъде много по-трудно да я пречупиш пред съда, ако я принудиш да каже нещо по-определено.

Нина се изправи и погледна съдията.

— Нямам повече въпроси засега.

След поредната почивка, която Нина използва, за да изслуша доклада на Сенди за една криза, която едва била избягната в нейно отсъствие, съдът отново се събра.

Една ужасена млада жена в раздърпана блуза излезе напред и се закле. Алисия Диас беше от „Веселите домакини“ и тя заедно с колежката си беше открила първа тялото на Бил Сайкс. Това се случило в неделя сутринта малко след осем часа, когато обикновено отивали да почистят къщата. Странно, но входната порта била отключена, когато те пристигнали.

— Опишете сцената, която сте заварили, когато сте влезли в кабинета — подкани я Хенри.

— Навсякъде бе в кръв. Доктор Сайкс лежеше по гръб в средата на стаята до голямото си бюро. Лицето и гърлото му бяха насечени. Беше ужасно.

— Изглеждаше мъртъв, така ли?

— Очите му бяха отворени, но не мърдаше. Изглеждаше напълно изстинал. Веднага разбрах. Отстъпих, изпищях и побягнах към кухнята.

— Забелязахте ли нещо друго, докато бяхте в кабинета?

— Всъщност не. А, да… столът зад бюрото беше обърнат. И нали знаете, доктор Сайкс беше гол. Лицето му беше обезобразено — преглътна. — Носът му… почти го нямаше. До него лежеше кърпа, сякаш преди малко е излязъл изпод душа или нещо подобно. Видях клетъчния му телефон, също лежеше на пода.

Дойде редът на Нина.

— Госпожо Диас, преди виждали ли сте някога предната порта да стои отворена, откакто сте на работа там, от три години, ако не се лъжа?

— Не.

— Никога ли?

— Не. Доктор Сайкс и госпожа Сайкс винаги бяха много внимателни и винаги заключваха вратата си.

— Нямам повече въпроси.

Джинджър, която стоеше до нея на банката, я изгледа изненадана. Не очакваше да е толкова кратка. Нина си драскаше върху листа отворена врата срещу името на свидетеля. Очите й се присвиха. Отворената външна врата беше от онзи вид изненади, които често съпътстваха предварителните изслушвания — тя не бе спомената в свидетелските показания или в обобщените свидетелски изявления, предоставени на съда от Хенри. Отворена врата! Сякаш случаят я подканваше: давай храбро напред, мини през мен!

Ники беше казала, че чула да се звъни на входната врата. Разбира се, тя бе единствената, която би могла да свидетелства за това, но като обвиняема това беше без значение. Ала Нина й вярваше и мисълта за звъненето я наелектризираше. Това означаваше, че съществува обективно доказателство за присъствието на трети човек в къщата през онази нощ. Това означаваше още, че най-вероятно Ники бе казала истината на Нина за случилото се през нощта. Това водеше и до нещо друго предвид казаното от Пол…

Хенри не разбра. Отворената врата не беше част от неговия случай, така че не обърна внимание на факта. Остана само смътното чувство за нещо недоизпипано. Джинджър поклати глава. Нина го беше надхитрила.

Барбара Банинг призова майката на Ники.

С белите чорапи и високите токчета Дария изглеждаше от горе до долу като шоугърла. Тя прекоси с танцова стъпка съдебната зала, като привлече вниманието на малцината случайни зрители. Нина усети, че се напряга, и се зарече да слуша много внимателно.

— В дома ли си бяхте на осми май?

— Да.

— Какво правихте?

— Ами вечеряхме около шест часа. Спагети. Ники седя с мен, но не яде много, защото каза, че не е гладна. Похапна само малко салата и ми помогна да почистим. Към шест и половина се прибра в стаята си, а аз отидох в дневната и разместих мебелите, за да си направя място да танцувам. С това се занимавам. Аз съм танцьорка. През онази нощ изучавах нови стъпки.

— Къде беше дъщеря ви през това време?

— В стаята си, слушаше музика.

— В продължение на колко време?

— Не знам — отвърна Дария, но гласът й загуби яснотата си.

— Вие сте казали на лейтенант Потс, че дъщеря ви не си е била у дома онази вечер.

— Не си спомням какво съм му казала. Бях много разстроена.

— Кога открихте, че дъщеря ви я няма?

Дария погледна към Ники, която си чистеше черния лак от пръстите и не вдигаше поглед към нея.

— Почуках на вратата около десет и петнайсет. Когато тя не ми отговори, влязох.

— Имате ли практика по някое време да слагате дъщеря си да спи?

— Не. Тя сама си ляга.

— Това обичайно ли е — да чукате на вратата й след вечеря?

— Не — тя почти шептеше. — Затваря се там, за да си пише домашните, да слуша музика, да говори по телефона или да се занимава с компютъра си. Винаги е заета. Обикновено я оставям сама.

— Но тази вечер сте влезли в стаята й?

— Да. Исках да я питам за един нов крем за ръце, който беше купила…

— И нея я нямаше, така ли?

— Можеше да е на двора. Да е при съседите!

— Това е всичко.

— Ще я подложите ли на кръстосан разпит?

— Не, ваша чест — замислена, Нина гледаше как Дария грациозно се връща на мястото си.

Следващата призована бе Луис Гарибалди. Пол беше осведомил Нина за срещата си с нея. Жената изглеждаше отпусната, слънчева и уверена. В очите й играеше весело огънче.

— Пълнех хранилката за птици — каза тя. Въпреки че възрастта си оказваше влиянието, думите й излизаха ясно и сигурно. — Често го правя през нощта, след като птиците заспят, така че да не ги тревожа.

— От верандата вие можете да наблюдавате двора на Уилям Сайкс, нали? — опита Барбара.

— По-голямата част от него. Включително басейна.

— Кажете ни какво видяхте да се случва през нощта на осми май.

— Той излезе гол в двора. Знаете ли, много пъти съм казвала на този мъж, че го виждам от верандата, но на него не му пукаше. Може би го възбуждаше мисълта, че го гледат гол, и си въобразяваше, че ми се приисква, какъвто е мъжествен.

Лекичко се изкиска пред малобройната публика.

— Видяхте ли го да плува?

— Да. Странен начин за плуване. Гмуркане. Давене.

— Какво се случи тогава?

— Излезе на повърхността с малка кутия в ръце. Не знам откъде я отмъкна. Седна отвън и си поигра с нея. След това скочи обратно и когато изплува, кутийката вече я нямаше. След това се прибра в къщата.

— Какво видяхте после?

— Малкото момиче, което седи там — каза тя.

— Моля писарят да отбележи, че свидетелят сочи към обвиняемата Никол Зак. Къде беше тя, когато я видяхте за пръв път?

— Излизаше от храстите покрай басейна.

— Добре ли я виждахте в тъмнината? — попита Нина.

— Осветлението на басейна беше включено.

— И какво се случи после?

— Ами тя захвърли якето си и сама се хвърли в басейна.

— После видяхте ли я отново?

— Видях я да взима кутията и да излиза от басейна, но в този момент тенджерата ми под налягане засвири и се прибрах в кухнята.

— Забелязвам, че не сте се обадили на полицията, госпожо Гарибалди. Има ли причина за това?

— Ами… не бих искала да се намесвам в частния живот на съседите. Държа си носа настрани от чуждите работи.

Нина едва сдържа смеха си при последната реплика.

— Освен това тя бе толкова малка. Просто едно дете.

Предполагам, че не можех да разбера за какво е цялата работа. Просто си легнах.

Нина мигновено взе решение да прекъсне с разпита дотук. След като Хенри не бе повдигнал въпроса и тя нямаше да я подсеща за колата, която бе видяла в нощта на убийството.

Нина знаеше, че Луис сигурно веднага се бе обадила на полицията, за да допълни спомените си, а те са предали думите й на Хенри. Но те едва ли са го заинтересували. Съществуването на кола само щеше да обърка предварителната му концепция за случилото се.

Това бе добре, защото даваше време на Нина да обмисли последствията, до които водеше тази нова информация.

Защото тя много добре познаваше тази кола. Напоследък я беше виждала доста често. Очуканият фолксваген с гюрук, притежание на Дария Зак.

Стандартите при свидетелстването бяха далеч по-либерални от тези пред съда. Нина направи всичко по силите си да покаже, че кръвната проба всъщност нищо не доказва, че не съществува достоверно доказателство Ники да е била там освен съмнителната кръвна проба и едно свидетелско показание, което може да се окаже и неточно.

И двамата с Хенри сметнаха, че изслушването е приключило. Той започна да прибира папките и да се съветва тихичко с Барбара над банката.

Флахърти отсъди, че Ники трябва да бъде съдена във Върховния съд по обвинение в убийство при специалното обстоятелство, че деянието е придружено и с углавно престъпление. Третият рунд също беше изгубен.

Във фоайето, въпреки че се стараеше с всички сили, Ники не се стърпя и заплака.

— Не се отчайвай, Ники. Имаме напредък — каза Нина, като затвори вратата след себе си.

— И ти наричаш това прогрес! — изсъска Дария в момента, в който Ники вече не можеше да ги чуе. — Те я обвиниха в убийство при специални обстоятелства! По-лошо от кошмар. Това е най-ужасният момент в живота ни. Моят приятел Кайл каза, че е трябвало да наема онзи, другия тип, Райзнър. Нямам нищо против теб, Нина, но той си играе голф със съдиите.

— Дария — прекъсна я Нина, — трябва да говоря с теб.

— Не искам да ми говориш нищо в този момент. Направо се чувствам убита.

— Но аз трябва да…

Точно тогава едно едро момче с един-единствен кичур от иначе обръснатия си до кожа скалп се приближи до вратата на Ники и почука на стъклото.

— Хей, Ники! Не съм те виждал отдавна.

Ники хвърли бърз поглед към майка си и след това свали прозореца.

— Скот! Какво правиш тук?

— Чух, че това е новото място, където обичаш да се навърташ, и минах, за да ти поднеса благопожеланията си. — Той се изхили, хвана я за косата и я придърпа към себе си. Целуна съпротивляващото се момиче, а после прошепна нещо в ухото й.

Дария наблюдаваше от няколко метра разстояние, очевидно без момчето да я разпознае. Побесня, изненадващо скочи зад гърба му и го блъсна силно настрани.

— Не я докосвай, копеле!

— Дария, не!

— Това не е ли момчето, което арестуваха за грабежите по езерото? — заплашително попита майка й.

Скот, който едва успя да запази равновесие, без да се строполи на земята, вдигна ръка и студено каза:

— Славата ми се разнася.

— Дори и не си помисляй да се навърташ наоколо! — извика Дария.

— Нима ще позволиш на майка си да ми говори така, а, гадже? Не мога да повярвам.

В отговор Ники вдигна прозореца. Обръщайки му гръб, Дария влезе в колата, запали я и отпраши.

Малката група, събрала се да наблюдава сцената, я изпрати с поглед.

— Тъпа кучка — каза Скот, като протегна среден пръст след отдалечаващата се кола. — Майната им. — Засмя се неприятно и тръгна към сградата на съда.

Нина отиде до колата си, като се питаше какво ли каза Скот Кабано в ухото на Ники. Момичето изглеждаше уплашено. И никога не беше виждала Дария толкова ядосана. Всъщност танцьорката напълно се бе променила, изведнъж й се стори силна и опасна. Дали е била толкова ядосана през онази нощ, когато е отишла в къщата на Бил Сайкс? Дали е било достатъчно, за да го убие?

ТРЕТА ЧАСТ

В съня му създанието се опитва да изгори ръката му с огнения си дъх и се превръща в гигантски гущер.

Никога не е бил човек. Хищник.

Израства му дълга опашка.

Той стъпва върху опашката и създанието се опитва да изкрещи, но той продължава да стиска муцуната му с овъглената си ръка. То разтваря широко устата си, ала той успява навреме да махне дланта си и извиква думите, прозвучали сред валмото пламък:

„Рапсодия във ветровита нощ, кучи сине!“

Надява се заклинанието му да убие чудовището, но звукът от словата му се понася от вятъра. Гущерът започва да се придвижва. Той отново натиска ножа надолу, опитвайки се да пробие люспите. Непрекъснато напява:

„Последният танц на ножа.“

ГЛАВА 14

От следствената служба го „наричаха домашен надзор“. На практика си беше домашен арест. Ники трябваше да стои у дома си през цялото време.

Дария беше отишла да свърши някаква работа с Бет, въпреки че според Ники майка й беше щастлива да се махне от бардака. Ники искаше повече от всичко на света да излезе някъде — дори само да купи зеленчуци от магазина, но гривната на глезена й си вършеше работата и я задържаше.

Влезе в банята да разгледа грозното си лице. Мутра на губещ.

Вече нямаше значение какво харесва и кои групи предпочита, нали? Системата я държеше. Потъваше. Баща й не ги искаше и от онзи момент започна всичко — нейното плъзгане по нанадолнището и всички глупости, сторени от майка й. Тя се опитваше да не мисли за шока, който й причини сянката, плъзнала се в кабинета, докато надникваше през остъклената врата.

Беше побягнала, колкото й държат силите, към лодката. Когато накрая се добра до вкъщи, се прехвърли през прозореца на спалнята си, пъхна се под завивките и повече не видя Дария. На следващата сутрин, когато се събуди и отиде да попита Дария какво е правила там, тя бе на телефона с онзи странен поглед и нареждаше: о, Боже, колко ужасно, и т.н. и т.н. В този момент Ники разбра, че животът никога няма да е същият.

Тя се насили да се държи естествено в присъствието на Дария и това продължи чак досега. Никой не знаеше, че е видяла тази позната сянка и никой нямаше да разбере.

Дори ако я осъдят.

Отиде в стаята си и взе електрическата китара. За известно време остави пръстите си просто да играят по струните, които подръпваше безцелно, докато напипа грифа. Посвири малко и усети, че бойният й дух се позавръща. В главата й се зародиха стихове за едно пропаднало момиче, което внезапно променя живота си.

Записа стиховете с химикал на обратната страна на някаква тетрадка по математика, за да може да ги пее, докато свири. След това грабна отново китарата и изкрещя думите на света. Записа всичко това на компютъра.

Пусна си няколко пъти записа и се почувства по-добре. След това се позанимава с уеб страницата си, която бе започнала преди известно време. Засега там беше само снимката й с анимирана пламтяща коса, няколко стиха, съчинени в клас, когато свършваше преди останалите флегматици работата си.

Направи бутон за музика, използва специална програма, за да кодира компютърна версия на песента си в МР3 формат и я зареди към сайта си, като я нарече „Завърнало се момиче“. След това огледа критично произведението си и промени „завърнало се“ в „секси“ за комерсиални цели, просто да види дали някой ще я чуе.

След като изпрати музикалното си послание в Интернет, в главата й се зароди още една мисъл. Извади старите касети със записи на баща си и ги записа към своя сайт. Заслуша се в умелите ритми на баса и тъгата, която й се стори, че долавя в гласа му. Легна в леглото с ръце под главата, слушаше и чакаше Боб, който бе обещал да я посети след училище и може би щеше да й помогне. Сигурно бе задрямала, защото когато звънна телефонът, скочи изненадано. В първия момент предположи, че е офицерът, който трябваше да проверява от време на време дали си седи вкъщи. След това си помисли обезпокоена, че сигурно е Боб и ще й съобщи, че няма да идва.

— Никол Зак?

Не беше Боб. Гласът беше носов, сякаш човекът отсреща имаше проблеми със синусите. Чувстваше се силен британски акцент.

— Кой е?

— Никол Зак ли е?

Значи не е просто грешен номер.

— Да.

— У вас има нещо мое.

— Кой се обажда?

— Във вестниците пише, че някакъв свидетел ви е видял да взимате нещо от басейна на Сайкс.

— Лъже — автоматично отрече Ники.

— Това нещо е мое и си го искам обратно.

Една мисъл мина през главата й.

— Скот? — дали Скот не си преправя гласа. Звучеше толкова фалшиво.

— Слушай, малко момиченце. Ще ми дадеш това, което ми принадлежи. Ще ми го върнеш веднага и аз няма да пипна с ръка теб или горещата ти маминка, въпреки че подобна идея ми е минавала неведнъж. — Засмя се. Звукът беше неприятен.

Бързо като летящо копие прелетя мисълта за Дария. Той е видял майка й. Дали не я е последвал? Как може да се спаси от него? Тя се стегна и размисли. Той просто се опитва да те прекърши — точно като Скот. „Всъщност няма да нарани нито теб, нито Дария. Няма. Отърви се от него. Накарай го да ти повярва.“

— Вижте, много съжалявам, но не мога да ви бъда полезна. Не съм взимала нищо.

— Дрън-дрън.

— Не мога да ви помогна, господине — повтори тя, като внимаваше в гласа й да не се процеди отчаянието, което я обхващаше. — Оставете ме на мира.

— Имаш един начин, един-единствен, да оправиш нещата. Остави нещото на задната седалка на колата на майка си довечера. Остави вратата отключена. Или ще ти прережа гърлото. Обещавам ти. След това ще нарежа готиното лице на майка ти…

— Няма да слагам нищо в колата и ако се мернете наблизо, ще извикам ченгетата! Ще насъскам адвоката си срещу вас. Тя ще проследи обаждането и ще ви пъхнат в затвора, където ви е мястото! Не можете да ме уплашите!

— Тъпа кучка — каза той и гласът му спадна до шепот, което бе по-зловещо от заплахите. — Няма да ми се измъкнеш така лесно.

— Майната ти! — Ники тресна телефона и се загледа в него.

Замисли се за торбата, заровена в гората. Трябва да е нещо ценно! Какъв късмет, ако се окаже, че чичо Бил го е откраднал от някого. А копелето заплашваше нея и Дария! Тя наистина беше твърде уморена от постоянното си състояние на ужас. И от непрекъснатото влошаване на нещата.

Отиде до кухнята, където държаха тоягата — за този сувенир Дария бе пръснала парите, които нямаха, на някакъв ирландски фестивал. Висеше зад вратата, водеща към двора. Беше лакирана и твърда като камък, а единият й край завършваше с масивна топка. Оставаше около час до идването на Боб. Прекара времето си, като гледаше през прозореца към улицата и за всеки случай държеше тоягата. Когато чу Дария да се суети пред вратата, скочи да й отвори, като се бореше с непреодолимото желание да й разкаже за заплашителното обаждане по телефона. Но нямаше нужда да вижда как Дария изпада в истерия. Това щеше да провали плановете й.

— Големи новини! — извика Дария.

— Оттеглили са обвиненията. Повече няма да се връщам в затвора. Ще завърша Харвард и ще се омъжа. После ще имам дете от някой готин тип, нали?

Майка й примигна бавно и отпусна рамене.

— Получих предложение за едно шоу — обяви тя, като тръшна мрежата със зеленчуци на кухненската маса.

— Охо.

— Наистина, Ники. Това ще ни помогне. Спомняш ли си фокусника?

Тя си спомняше фокусника, магьосника, жонгльора, клоуна, фронтмена на великата група… целия цирк от мъже, които бяха обещавали на Дария невъзможното. Въпреки това винаги наставаше един момент, вероятно така се случваше и с майка й, когато сърцето й се разширяваше, за да позволи потокът на надеждата да нахлуе заедно с мечтите и илюзиите. Никой няма да разбере, а Ники ще бъде освободена. Майка й ще направи големия удар, ще стане известна и богата. Техният кораб ще акостира благодарение на изключителния талант и красотата на Дария… Тя се вгледа в Дария, която отметна един златист косъм от своите смеещи се очи. Само за секунда й се прииска да я попита защо се е наложило да убие чичо Бил. Все пак имаше прекалено много причини да реши, че това не е добра идея.

— Той ме представи на своя приятел Кайл, който събира група, за да постави „Музикалният човек“. Няколко пъти бях на прослушване при него и мисля, че действително му направих добро впечатление.

Ники си спомни за няколкото необяснени излизания на майка си късно вечер и потръпна от отвращение, че може би прослушванията са включвали и смачкани чаршафи в някоя хотелска стая.

— Каза, че ми дава важна роля. Ще бъда Мариан библиотекарката. Обектът на любовната история. Звездата.

Настроението на Ники отново помръкна до обичайното й състояние на мрачна безнадеждност.

— Дария, ти не можеш да пееш — каза тя.

— Той обеща, че ще преработят ролята. Ще вкарат повече танци. Хайде, Ники — нетърпеливо се провикна Дария, — не се ли радваш? Толкова е важно. Трябват ни пари! Не можем за всичко да разчитаме на Бет, знаеш. Тя е такава кукличка. Толкова ни помогна за наема и даже плати защитата.

— Жалко, че й отне толкова време да се сети за нас. Ако беше помогнала преди, може би нямаше да сме в това положение. Всъщност откъде се взе тази неочаквана щедрост…

— Никога не сме я молили — каза Дария. — Тя знаеше, че сме на дъното.

Майка й изхлузи обувките и разтърка глезените си.

— При наличие на брак не можеш просто да хвърляш пари за роднините си. Според Бет Сайкс се канел да се оттегли от практиката си. Трябвало е да пести пари, не разбираш ли?

Дария се опита да я прегърне, но раменете на Ники се стегнаха. Като усети съпротивата й, майка й се отказа и ръката й остана за секунда-две във въздуха.

— Но нали у нас бяха парите, които си получила от чичо Бил, когато си му продала земята!

— Казах ти вече — бавно отвърна Дария, — платих с тях сметките.

— Дария, имах време да прегледам сметките и като прибавих тези пари, би трябвало да имаме достатъчно да не се тревожим, че може да ни изгонят.

— Ох, добре. Руди ги взе, когато си замина.

— Този духач?!

— Ники! Внимавай как говориш! Не ми харесва да говориш така за мой приятел.

Ники хвана слушалката на телефона.

— Ще извикам полицията, Дария. Ако ти не го направиш, ще го сторя аз. Това отиде твърде далеч. Толкова си лесна за тези лъжливи копелета! Няма да се измъкне просто така. Не може да краде от нас и…

— Той не ги открадна. Ще ми ги върне. Това беше заем, скъпа.

— Ох, Дария, ох, мамка му. Ти си продала тази земя — единственото, което притежаваме — и си дала парите на онзи духач!

— Беше болен, освен това…

— Не искам да слушам! Не искам да чувам поредната глупава история за някой коцкар, който те е завлякъл. Защо им вярваш?

Дария започна да прибира зеленчуците.

— Не разбирам защо непрекъснато правиш драма от всичко, Ники. Засега се справяме чудесно. И не искам да живея в свят, където приятелите не си помагат, когато са в нужда.

Ники реши, че ще се срита, ако си позволи да се разплаче. Силно притисна единия си клепач, а после другия. Беше използвала този трик още от малка. Проработи.

— Дария, ти ми каза, че си продала земята, защото сме били в отчайващо положение, не си ли спомняш? Ти не искаше да продаваш дядовата земя. Винаги си искала някога да отидем там и отново да заживеем сред пустинята. Милиони пъти си ми го казвала. Мечтаех за това място. Сънувах го. Горещото лято, откритите пространства, малките животинки, които излизат само нощем, невероятните залези. Как можеш просто да захвърлиш всичко това?

Дария с трясък затвори вратичката на шкафа със зеленчуците.

— Бих искала да не ме наричаш Дария — каза тя с нисък глас. — Аз съм твоята майка.

Ники седна на масата и обви глава с ръце. Помисли си: „Ще се хвана на работа в автомивката на Уенди, където и да е.“ След това си спомни за домашния арест и обвиненията срещу нея. Нейният случай се споменаваше в местната преса почти всекидневно, придружен със злокобни предупреждения за разрастващата се престъпност сред тийнейджърите. Всеки в града вече знаеше за нея и въпреки че някои вестници се бяха въздържали направо да споменат името й, всички се бяха досетили. Като Скот. Кой би я наел?

— Може би трябва да се погрижиш за домашните, които твоят учител ти е изпратил — каза Дария, използвайки традиционния начин да разкара Ники далеч от очите си.

— По-късно — отговори тя. — Боб ще намине с няколко решени задачи по математика.

— Колко мило — Дария излезе от кухнята, като държеше в ръка обувките си. Ники виждаше колко е наранена. Сякаш вината бе у Ники! — Ще бъда в стаята си, ако ти потрябвам за нещо.

Ники чу скейтборда на Боб, преди да го види. Отвори вратата. Той й подаде една чанта.

— Сладки. Умирам от глад. — Влязоха в кухнята. — Тук ли е майка ти?

— В стаята си.

— Добре ли си?

— Да.

— Щото ми изглеждаш странно. — Отвори пакета със сладките и се вгледа в глезена й. — Какво е това нещо?

— Моите вериги и пранги. Като в стари времена, когато са ги слагали на затворниците да не бягат.

— Какво ще ти направят, ако се опиташ? Шоков удар?

Като във филмите на Бонд?

— Не, просто някой някъде ще узнае, че съм напуснала къщата. Забранено ми е.

— Можеш ли да я свалиш?

— Не, тя е двайсет и четири и седем.

Двайсет и четири часа в денонощието, седем дни в седмицата. Тя беше затворник. Единствената разлика бе присъствието на майка й, което не винаги бе предимство.

— Колко гадно — той раздели една сладка на две и облиза пълнежа. — Басирам се, че ги ненавиждаш.

И това беше момчето, което трябваше да я спаси. Не можа да потисне усмивката си.

— Да.

— И с какво искаш да ти помогна, Ник?

— Ще искам от теб да изровиш нещо.

— Имаш предвид да изследвам нещо?

— Не. За това ще ти трябва лопата. Боб, не бива да казваш никому. Нито на полицията, нито на майка си.

— Да не е нещо незаконно?

— Не. — Не обичаше да лъже, но не виждаше никакъв друг изход.

— Какво искаш да изкопая?

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре. — Тя бръкна в едно чекмедже и извади няколко жълти листа. — Ще ти начертая карта.

— Карта на заровено съкровище — вече бе на осмата си сладка и държеше още две в ръка.

— Ще се разболееш от толкова много сладко — предупреди го Ники. — Дария донесе нещо за хапване. Какво ще кажеш за един сандвич? — Започна да чертае.

— Не, благодаря, трябва да се върна вкъщи за вечеря. — Наведе се над рамото й.

— Ох, отдръпни се малко, навсякъде ръсиш трохи!

— Извинявай — той седна на мястото си, довърши сладките и изтри ръце в панталоните си. — Имаш ли мляко?

— Провери в хладилника.

Докато чертаеше, дълбоко размишляваше. Беше я закопала в гората зад къщата до едно дърво, което познаваше много добре. Но колко реда дървета трябваше да подмине, преди да стигне до него?

Боб изпи наведнъж цяла чаша с мляко, сложи чашата в мивката и въздъхна от удоволствие.

— Кога ще пораснеш? — каза тя.

— Все някога.

Ники му подаде картата.

— Значи е зад къщата?

— Точно така.

— В гората?

— Аха.

— Колко надълбоко?

— Може би трийсетина сантиметра. Не е дълбоко. Увих го в една от онези пластмасови торбички с цип.

— Значи не е надълбоко. — Пъхна картата в джоба си. — Трябва да тръгвам. Не казах на мама, че ще мина оттук.

Развиква се, ако не се прибирам веднага в дните, когато трябва да си седя в къщи. Ако зависеше само от нея, нямаше да мога да си подам носа навън.

— Кога ще го направиш?

— Довечера. Ще мина насам веднага щом мама заспи.

— Колкото се може по-скоро. — Не беше забравила гласа по телефона. Не бе възможно. Но нали беше казала, че няма намерение да слага нищо в колата на Дария, така че той нямаше причина да се навърта наоколо. Беше го разкарала.

— Ще те чакам. Бъди внимателен! — Изпрати го до вратата.

Той взе скейтборда и я попита:

— И да не се надявам, че ще мога да погледна какво има вътре, след като я изкопая, нали?

— Моля те, Боб, недей.

— Какво ще стане, като си получиш нещото? Имам предвид, нали не можеш да напуснеш къщата?

— Това си е моя работа.

— Не ми харесва тази твоя работа.

— Знам. Ще съм ти задължена.

— Не, Ники, нищо не ми дължиш.

— Хей, направих един запис за теб. Написах песен. Ето. Подарък. — Двамата си размениха усмивки.

— Наистина ли? — Той взе касетата и я пъхна в джоба си.

— Ти си я изпяла и всичко?

— Беше лесно. Не ми трябваше Скот. Записах ти и една песен от татко.

— Гот!

Скочи на скейтборда си и се понесе надолу по улицата.

След като луната на няколко пъти безуспешно се опита да освети пейзажа отвън, най-сетне окончателно се скри зад облаците, оставяйки след себе си непрогледен мрак. Ники седеше в дневната и изгледа с майка си „Матрицата“ за трети път. Около единайсет я подкани да си легне.

— Трябва да се поупражнявам — отвърна Дария. — Репетициите започват следващата седмица. — Въпреки намерението си тя широко се прозя.

Ники не се самозалъгваше като нея. Репетициите непрекъснато щяха да се отлагат, докато магьосникът упражняваше уменията си върху майка й. Ако не успееше да я вкара в леглото си в течение на разумен период от време, щеше да извърши една последна класическа магия и да изчезне.

— Ще станеш по-рано.

— Винаги си го казвам и после не става. Аз съм нощна птица.

— Ще те събудя. — Разбира се, нямаше да го направи, но Дария нямаше да има нищо против.

Когато дишането на Дария стана равно и ритмично, тя затвори вратата към спалнята на майка си и застана на пост пред задния прозорец, оглеждайки се за Боб. Той каза, че ще дойде, значи щеше да го направи. Събуди я дращене по задната врата.

— Боб?

— Пусни ме да вляза.

Тя отвори вратата.

— Охо, донесъл си лопата.

— Аха.

— Носиш ли картата?

Той извади смачканата хартия от джоба си и я размаха.

— Трябва да ми заемеш фенерче. Моето е счупено — и постави малко пластмасово фенерче на масата до нея.

Ники се разтърси в антрето и откри голям фенер с гумена дръжка. Сложи нови батерии, светна, за да го провери, и се върна в кухнята.

— Благодаря, Ники. Охо, тежи цял тон.

— Сега тръгвай.

— Не обичам да се измъквам така. Майка ми ще ме пребие, ако забележи, че ме няма.

— Затова побързай.

— Ники?

— Е?

— Не ме моли повече за такива неща, става ли?

— Няма, Боб, обещавам ти! — Не се чувстваше добре. Поредицата от събития напоследък караше стомаха й да се бунтува.

Боб светна с фенерчето към гората, взе в ръка лопатата и тръгна.

Огромните борове и ели, толкова дружелюбни през деня, сега протягаха пипала към фосфоресциращото небе. Където имаше облаци, звездите изчезваха. Бледата жълта светлина, по която съдеше къде е Боб, ставаше все по-слаба, отразяваше се в клоните и стволовете и накрая съвсем изчезна.

Ники чакаше. Неспособна да стои на едно място, тя се разхождаше от единия край на къщата до другия; движеше се тихо, но нервно — боеше се да не разбуди майка си. Провери я няколко пъти и се увери, че продължава да спи непробудно. Дария не биваше нищо да разбере.

Когато седна на стола, като изпъваше и свиваше краката си, чу как една кола премина по улицата. Погледна.

Един от типичните за Тахо пикапи. Голям. Не можеше да види повече, защото в техния квартал нямаше улично осветление. Поне тази нощ това й бе само от полза. Чу как вратата на машината се затръшна. След това тишина.

Стъпки около дома й.

Замръзна.

Дум-дум-дум, ала тихо, приглушено от килима борови иглички. Стъпките направиха пълен кръг, спряха за малко под прозореца на Дария, след това отново продължиха. Изкачиха стълбите на входната врата. Не последва почукване.

Опита се да преглътне. Но гърлото й беше сухо, сякаш беше погълнала цялата пустиня. Кой би могъл да е? Може би е магьосникът и търси Дария?

Гласът?

Тя се приведе над перваза, за да види кой стои до вратата, но прозорецът беше твърде близо и не й позволяваше добра гледка, ако някой стоеше точно пред вратата. Страхът я обзе. Той може да…

— Не! — изкрещя тя. Стоеше пред входната врата, но бе като парализирана, не можеше да се насили да отключи.

Ръката й се протегна. Палецът се докосна до студения бронз на бравата, а после и останалите пръсти. С усилие на волята напрегна мускули. Отвори вратата.

Но мъжът тичаше, тичаше към гората.

Беше видял Боб с лопата в ръка.

ГЛАВА 15

Пол се намираше в апартамента си в „Сийзър“. Но за негово дълбоко съжаление не можеше да потопи гипсирания си крак във ваната. Задоволи се с пилешко сатаи в „Сато“, като напълно пренебрегна ориза, за да се посвети изцяло на деликатния бадемов аромат. Късно през нощта ресторантът беше полупразен. Седна на една маса с гръб към стената и срещу вратата, както правеше винаги поради дълбоко вкоренената му параноя на бивше ченге.

Размишляваше за нещата, които се бяха случили, и чувстваше, че всичко около него върви към провала: бизнесът, кракът, Сюзън. Е, добре де. Подобни неща бяха ежедневие за самотния рейнджър. Всеки момент ще се качи отново на коня и ще полети към някое ново приключение.

Пол отмести настрани чинията, обърса устните си със салфетката и погледна часовника. Късно. Твърде късно, за да отиде където и да е, освен например в казиното.

Качи се в пикапа, запали го, излезе на магистралата и зави към Булеварда на пионерите, продължавайки почти до отбивката за Джикарила драйв.

Паркира до улицата. Хм. Нямаше светлини. Това предполагаше, че Нина и Боб вече са си легнали. Иззад завесите на втория етаж му се стори, че прозира светлина. Подпрян на патериците, той мъчително излезе от колата и изкачи стълбите пред входната врата. Звездите плуваха в студения въздух на нощта. Почука, но не получи отговор. Почука по-силно. Отвърна му див лай.

След секунда се появи Нина, търкайки сънените си очи. Беше по хавлия, копринена, много мека, която се спускаше надолу и разкриваше само белите кокалчета на глезените й. Държеше за каишка голямо черно куче.

— Какво става? — попита тя разтревожена.

— Не биваше да идвам толкова късно. Детска история. Съжалявам. Нищо лошо не се е случило. Просто спрях по пътя си към хотела.

Тя стоеше там замръзнала, сякаш закована в рамката на вратата, и го гледаше настойчиво.

Огледа се зад себе си. Нямаше никой.

— Защо непрекъснато ми се обаждаш късно през нощта и идваш по никое време?

— Много съм зает през деня.

— Наистина ли?

След това тя забеляза крака му. Въздъхна и оттам премести погледа си към лицето.

— Ти си ранен! Не ми каза…

— Не исках да ти подсказвам разни идеи, например да наемеш някого другиго.

— Ох, Пол. Какво ти се е случило?

— Паднах, докато карах ски. — Протегна ръка към кучето и когато то се приведе, започна да го чеше по врата.

— През лятото?

— Това е моята версия и мисля да се придържам към нея.

— Защо не ми каза?

— Беше заета.

— Колко дълго ще си на патерици?

— Лекарите вече не си признават доброволно, не знаеш ли? Пускат намеци, говорят на жаргон. Езикът им прилича на нечетливия им ръкопис.

— Значи не знаеш?

— Нямам представа.

— Е, влез, влез де. Мога ли да ти помогна с нещо?

Той махна с ръка, за да се отмести, влезе вътре и седна в креслото.

Нина отиде до шведското огнище в средата на стаята и отвори решетката. Пол я наблюдаваше как бърка с пръчката, която използваше вместо ръжен, и разпалва огъня. Пламъците се събудиха и изпратиха своята топлина към него. Изглежда, Нина се чувстваше малко неудобно.

— Мисля, че виждам светлина — рече Пол, за да раздвижи обстановката.

— Така е. — Тя отиде до кухнята и извади от шкафа две чаши. — Индийски, става ли?

— Нямаш ли нещо по-силно? По цяла нощ пия чай.

Докато тършуваше за бира в хладилника и я разливаше по чашите, той взе важно решение. Вече не можеше да понася физическия шок от присъствието на Нина. Това ще бъде последният им съвместен случай. Като глупава птичка той продължаваше да прелита около стъклената й врата и да се наранява. Не можеше да издържи да бъде толкова близо до нея и в същото време толкова далече. Нямаше намерение да разкрива мислите, които пазеше дълбоко в себе си. Всичко свърши на този фронт, реши той, като в чувствата му беше примесена само малка доза съжаление. Тя му подаде чашата.

— Съжалявам. От известно време не съм пускала машината за миене на чинии.

Изглежда, че посещението му й подейства добре, а може би наистина се чувстваше малко самотна. Той плъзна поглед по познатата му кухня, наслаждавайки се на разноцветните съдове под прозореца, облегнати над мивката, уникалната колекция от чаши. Всичко това му говореше много за нея. Не му се бе случвало често да надниква в битовата част от нейния живот, а това бе още нещо, което харесваше у нея.

— Съжалявам за предварителното изслушване — промърмори той.

— Няма нищо.

— Отидох до клиниката и говорих с хората там — с някои нови клиенти и с други, преминали вече пластичните операции и очакващи контролен преглед. Доктор Брет има безброй фенове.

— Провери ли неговото алиби?

— След като се запознах с жена му, която е толкова прекрасна, колкото ми бе описана, единственото, което би могъл да прави Дилън Брет онази нощ, е да си играйка с нея до сутринта. Няма начин да греша.

— Той е от хората, които ме дразнят непоносимо. Една от лошите ми черти.

— Още по-важно, той е от богато семейство. Клиниката не му е финансово необходима. Просто обича работата си. Не виждам защо трябва да премахва партньора си, който се кани да се оттегли.

— Възможно ли е да поддържа някаква връзка с Бет?

— Виж, това е интересен въпрос. Говорих с една сестра, която го превъзнасяше до небесата, но после се изпусна, че нашият добър доктор е истински сваляч, особено ако наоколо е Бет. Безобиден флирт според нея, но това е първото петно върху блясъка му. Имам чувството, че помежду им е имало нещо. Усещам, че в брака между Бил Сайкс и Бет не всичко е било наред. От друга страна, ми се струва, че бракът на Брет е непоклатим. Те са отраснали заедно като гаджета още от училище. Изглеждат много близки.

— Хм. Странно е как дори в момента, когато го казваш, сякаш не вярваш на думите си.

— Може би ми е трудно да възприема концепцията за идеален брак — с лекота изрече той. — Моята лоша черта.

— Петно в твоя блясък? Гипсът сигурно те притеснява?

Той се засмя и реши да остави намека без коментар.

— Разкажи ми за Линда Литълбеър — помоли я той.

Тя напълни чайника с вода, сложи го на печката и пусна газта. Въздъхна.

— Тъжна история. Тя се опитва да се саморазруши.

Разказа му с подробности разговора.

Пол изглеждаше замислен.

— Това е добро описание. Трябва да открием човека, който е бил в бара със Сайкс. Не виждам как може да е Дейв Льоблан… с този чуждестранен акцент, но ще си отворя вратичка и за това предположение.

— Знам какво изпитва Линда, защото се чувствам точно като нея, Пол. Не ми се мисли какво би се случило с мен, ако ги нямаше Боб и моята работа.

— Случи се това, че стана още по-силна — каза Пол. — Удивително е да те наблюдава човек.

— Наистина ли го мислиш? Надявам се да си прав.

— Ти още се тревожиш. Лошо ли спиш?

— О… — тя махна с ръка, за да отхвърли настрана въпроса.

— Както и да е, вече имаме няколко нишки. Уиш ще ми трябва още. Няма да е зле, ако го вземем на почасова работа за известно време.

— Срещу какво заплащане?

— Струва ли си за петстотин долара?

— Трябва да поговоря с Бет Сайкс. Сигурна съм, че ще се съгласи.

— В началото на следващата седмица ще отида да проверя какво е останало от самолета. Следователите нещо се бавят.

— Понякога ми се струва, че си въобразявам връзки между събитията, които в действителност не съществуват. — Обърна му гръб, за да си направи чай.

В дългото си кимоно, с разрешена коса, с грацията, с която наливаше чая в чашите, тя му изглеждаше далечна и сдържана. Пол почувства задушаващото отчаяние отново да се промъква в душата му.

Само ако можеше… той би опитал отново с нея, веднъж да се отърси от смъртта на съпруга си… може би тя ще се обърне отново към него.

Но преди седем месеца само за миг, който траеше не повече, отколкото е необходимо на гущера да изпълзи на слънце, тя го отряза веднъж завинаги. Тя никога нямаше да разбере какво беше сторил. Не бива да разбере. Ако знаеше, щеше да тръпне в ужас всеки път, щом го погледне. Беше го поставила в безизходица.

— Не. Мисля, че този път си права — каза той, като полагаше усилия да звучи нормално и да не издаде чувствата, които бушуваха в него. Добрият стар лекомислен Пол.

— Наистина ли съществува нещо, за което да си съгласен с мен? — обърна се и му се усмихна изненадано.

Тя се чудеше какво, по дяволите, прави той тук. Винаги имаше някакъв подтекст в разговорите помежду им.

— Съгласен съм. Има връзка между катастрофата и убийството. Защо изчезна Льоблан? Това е червена лампичка. Говорих отново с Кони Бейли по телефона и тя също не е чувала нищо за него. Решена е да докаже, че вината не е у Скип Бейли. Щеше да ме наеме, ако не беше ти.

Поговориха известно време, поклюкарстваха за Мат, Андрея и децата и накрая Пол погледна часовника си.

— Трябва да си тръгвам и да те оставя да поспиш. — Изправи се.

— Ще се видим утре.

В погледа й още се четеше учудване. Тя не можеше да му намери място в къщата за преспиване, както не можеше да му намери място и в живота си.

Вероятно тази мисъл го възпря да направи една последна върховна глупост, преди да си тръгне. Искаше му се да я докосне по ръката, да й предложи малко физическо съпричастие.

— Нина — каза той и името й имаше в устата му сладкия и пълноцветен вкус на ликьор.

Привлече я към себе си, плъзна ръце под робата, обви ръце около кръста й, почувства мекотата на гърдите й до своите, усети уханието на косите й и я целуна.

Когато я пусна, тя загърна робата си и му подаде патериците.

— Когато искаш, можеш да стоиш доста стабилно на краката си.

— За кратко, за съжаление само за кратко.

— Затова ли дойде тази вечер?

— Не.

— Добре. Все пак може би утре ще те уволня.

След като Пол си тръгна, Нина припряно обиколи цялата къща, затваряйки прозорците и проверявайки ключалките — трябваше да се убеди, че домът е напълно обезопасен. Искаше да пропусне стаята на Боб, понякога той спеше много леко и не й се щеше да го буди, но усети, че не е по силите й.

Влезе и на пръсти отиде до прозореца, като леко натисна дръжката, колкото да провери дали е заключен. Всичко беше наред. През стъклото можеше да види колата на Пол. Замествайки луната, фаровете й осветяваха несръчната му походка. Пол вече бе успял да отвори вратата, но още се мъчеше да се напъха в машината.

Докосването му й напомни колко е самотна. Пол създаваше някакъв уют. Но, помисли си тя, не биваше да го пускам вътре. Отново започна да изрежда наум списъка с причини: гневът му понякога минаваше всякакви граници, каза, че не иска деца, беше твърде непредвидим.

Техните взаимоотношения бяха оплетени и емоционални, представляваха истинско мъчение и за двете страни. Нямаше нищо общо с простата, необуздана любов, която бе изпитала за първи път с бащата на Боб, Кърт, и по-късно със съпруга си. С тези мисли, развихрили се в ума й, тя погали толкова силно Хичкок, че очите на кучето се избелиха в екстаз.

Двигателят на Пол запали. Фаровете му превключиха на дълги и тя дочу скърцането от гумите.

Обръщайки се към вратата, която беше оставила открехната, тя погледна към леглото на Боб. Вероятно възнамеряваше да го целуне, да го завие, ако… каквото и да си мислеше, то вече нямаше значение, защото направи нещо твърде неочаквано. Изпищя.

— Боб!

Тя се затича през кухнята, влезе в банята, изкачи стълбите, огледа стаята си и се върна обрано в дневната.

— Боб!

Напоследък не се бе разхождал нощем, трябваше да е някъде наоколо!

Още веднъж извика, но никой не отвърна. Къщата беше толкова малка, че нямаше много места, където би могло да се скрие момче с размерите на Боб. Отвори външната врата и пак го повика. Може би ще успее да спре Пол. Хичкок излетя навън с бесен лай.

Нямаше за какво да се тревожи. Пол я беше чул и вече бързаше към нея, доколкото му позволяваха патериците.

— Не е в леглото си! Няма го! Точно както преди!

— Влизай вътре — рече Пол и я хвана за ръката.

— Не!

Празната къща я плашеше, защото бе единственият свидетел и ако проговореше, Нина нямаше да може да го понесе.

Пол забеляза, че тук-таме започнаха да се палят лампи, и я побутна леко навътре.

— По-тихо. Това не е както преди. Не може да е отишъл далеч. Кога си легна?

Тя се дърпаше известно време, без да проумява въпроса, но след известно време умът й се проясни.

— Когато и аз. Към девет и половина.

— Оставил ли е бележка?

Не беше проверила. Бързо се върна в спалнята му и се разтърси — обърна завивките и възглавницата, захвърли листи и тетрадки на пода, ала не откри нищо освен ученическия му бележник. Взе го със себе си в дневната, усещайки как студът пълзи по голите й крака. Седна пред масата и бясно започна да го разлиства.

— Трябва да има нещо…

— Мисли! — каза Пол, оазис на спокойствие в свят, който изведнъж се бе срутил. — Къде може да е отишъл? Трябва да помислиш!

Тя затвори очите си. Опита се да стигне до дълбините на спомените си. Напоследък Боб изглеждаше щастлив. Заедно с Трой прекарваха часове пред компютъра, караха скейтбордовете, играеха хокей. Почти не говореше за училище, но непрекъснато споменаваше колко иска да свири в група. Групата на Ники. Отвори очи, като тръшна ядно тетрадката.

— Той е у Ники Зак. Да, там трябва да е.

— Ники?

Нина остави робата й да се свлече на пода, сложи си пуловер и обу джинсите, които измъкна от коша за пране. Пол я наблюдаваше безстрастно.

— Ще дойдеш ли с мен?

— Можем да се обадим оттук.

— Разбира се. — Откри номера в телефонния указател и го набра. — Никой не отговаря. Но къде може да е? — Обади се и на Андрея, размениха си по няколко думи и затвори. — Когато го открия, ще го…

— Да отидем до къщата на Зак.

Тя грабна ключовете и портмонето си.

— Аз ще карам — заяви Нина. — Все някак ще си пъхнеш гипсирания крак в бронкото.

— Нина, извини ме, че съм толкова недосетлив. Но ти ми каза, че тя е негова приятелка. Страхуваш се, че е опасна за него, така ли?

Вече бяха на верандата. Нина заключи вратата, като остави Хичкок вътре.

— Не знам какво да мисля. Виж, може би ще е по-добре, ако отида сама. Имам предвид…

Пол вече влизаше в колата й.

Ники не се и замисли за последствията. Затича се от дневната към спалнята на Дария, отметна одеялото и я разтърси.

— Събуди се, мамо! Ставай!

Очите на Дария се разтвориха. Примигна на светлината, за да пригоди зрението си, и измърмори:

— Ау, как неочаквано отново станах „мамо“! — Седна и намести възглавницата зад гърба си. — Защо ме събуди, скъпа? Какво става?

Но Ники вече държеше якето й в ръце и я дърпаше за ръката.

— Трябва да излезем навън. Боб е в беда.

— Боб е тук?

— Отвън е. Трябва да побързаме. Моля те! — Тя стоеше до леглото, а вниманието й беше привлечено към черното петно на прозореца, където й се стори, че мерна проблясък от фенерче. Две фенерчета… — Когато отидох при чичо Бил онази нощ, взех нещо — нещо, което си мислих, че може би е наше. — Думите й се изплъзнаха, но всичко като че ли си дойде по местата. Нямаше време да измисля какво да каже. Нямаше време за обяснения. — Ох, забрави това! Няма значение.

Значение имаше безсилието, което изпитваше в момента.

— По дяволите! — изкрещя истерично тя.

— Значи наистина си била там онази нощ. Ох, Ники!

— Знаеш, че съм била! — извика Ники. Забеляза липсата на особена изненада у майка си, но веднага съхрани информацията настрани. Не можеше точно сега да се занимава с Дария. Не и сега, ако въобще го направи някога. Трябваше да продължава напред, без да се оглежда зад себе си.

— Както и да е, взех едно нещо от чичо Бил и го зарових навън, преди да ми сложат тази гривна. Тази нощ преди десетина минути Боб излезе да ми го изкопае, защото аз не мога да изляза. Не можех да го направя сама. Тогава дойде онзи мъж.

Сънливостта напусна присвитите очи на Дария.

— Кой мъж?

— Не знам кой! Напълно непознат! Трябва да е същият, който ми се обади. Той… той знаеше за торбата и я искаше. Казах му, че е не е у мен. Не очаквах да дойде тази нощ.

Трябва да е той! Той видя Боб отвън! — Ники не се сдържа, сълзите й потекоха. — Нищо не мога да направя. Не мога да му помогна!

Дария скочи. Сложи якето си, нахлузи чифт мокасини и се затича към килера. След малко отново се появи. Ники бе толкова шокирана да види майка си с пушка в ръка, че сълзите й секнаха.

— Какво е това?

— Пушката на дядо ти Логан — мрачно отвърна Дария. — Дванайсети калибър. При правилна употреба гърми като оръдие. Би трябвало здравата да уплаши всекиго.

— Вътре има ли куршум?

— Разбира се, че е заредена — каза Дария, като пречупи на две оръжието и погледна в цевта. — Дядо ти винаги наричаше сачмите четвърти размер първокласен трепач.

Скочи към задната врата. Ники беше точно зад нея.

— Стой назад, скъпа — рече Дария, като се опита да я отмести от прага.

Ники не помръдна.

— Мамо, чакай. Знаеш ли как да стреляш? Може да уцелиш Боб!

— Не се бой. Нищо няма да му се случи на Боб. Аз съм страхотен стрелец.

Ники продължаваше да блокира вратата.

— Ами другият? Ами ако е Скот?

— Доколкото си спомням, каза, че е непознат. Скот ли е?

— Може би — отвърна Ники. — Знам, че си му бясна, но…

Просто не застрелвай никого, става ли?

— Ще съм внимателна.

Излезе навън, но внезапно се обърна и целуна дъщеря си по челото.

— Харесва ми, когато ме наричаш мамо, скъпа — каза тя и потъна в нощта.

Нина спря на сантиметър от ниския бордюр, като рязко наби спирачките. Изскочи от колата. Докато Пол мъчително отваряше вратата, тя вече беше стигнала къщата и тропаше по вратата.

— Кой е? — чу се един треперещ глас отвътре.

Пол също се добра до верандата и започна да се изкачва по стълбите.

— Нина Рейли и Пол ван Уегънър. Ники, отвори. Моля те!

Вратата леко се открехна. Ники ги огледа с подпухнали очи.

— Боб с вас ли е?

Изглежда, че се взираше някъде зад тях. Нина обърна глава, за да огледа улицата, но не видя нищо особено.

— Какво има?

— Какво ли не.

— Какво се е объркало? Ники, моля те. Къде е Боб?

Ники посочи зад себе си.

— Навън, в гората.

— Защо е там?

— Дойде, защото го помолих. — Зъбите й тракаха от страх. — Не му се ядосвайте. Обвинявайте мен. Вината е моя.

В този момент дочуха първия изстрел и в промеждутъка до следващата секунда Пол ги повали и двете на пода на верандата. Преди Нина да успее да надигне глава, той вече бе направил две крачки в посока на шума.

Едната му патерица беше паднала. Със свободната си ръка Пол държеше пистолет. Кога намери време да го извади?

— Къде отиваш? — извика тя.

— Кой е там? — излая Пол към Ники. Когато тя не отговори, а само го погледна с плувнали в сълзи очи, той я разтърси за ръката. — Говори, момиче!

— Тя има пушка! Но тя знае, че Боб е някъде там. Няма да застреля Боб.

— Кой?

— Мама!

— Но по кого стреля? — попита Нина.

— Има някой отвън. Някакъв мъж. Преследва Боб.

— Вие двете не ставайте от земята — извика им Пол и преди да успеят да кажат и дума, вече беше изчезнал.

Превърна влудяващата болка в крака си в свой приятел. Колкото повече се усилваше болката, толкова по-бързо местеше единствената си патерица в посока на бледата светлина от фенерче пред себе си. Движеше се колкото може по-бързо, като позволяваше на лицето си да се криви колкото си иска, стига да крещи безмълвно. Успя бързо да прекоси двора, проправи си път през боровите дървета и се облегна на един ствол, дишайки тежко.

Навсякъде около него нощта припяваше. Избуха бухал. В далечината жаба извиси глас в брачен призив. Не виждаше никого в мрака на гъстата гора пред себе си. След това долови движение. Луната проблесна. Едно момче тичаше. Преследваше го мъж. Луната отново се скри.

Чу боричкане. Наблизо. Тропот. Боб извика. Може би се е спънал. Но къде ли са? Движеше главата си наляво-надясно, опитвайки се да зърне нещо. Чернота на черен фон. Тежкото нощно небе бе надвиснало над гората и я бе погълнало.

— Дай ми това, малко копеле!

Пол се премести вляво, но сякаш не се приближи. Звуците продължаваха да идват оттук-оттам, отвсякъде се чуваше трошене на клонки и мачкане на храсти.

След това отново тропот. Някой тичаше. Боб? Пол най-сетне реши, че е уцелил посоката. Без да обръща внимание на шума, който сам вдигаше, се запъти натам.

Пак долови удар, сякаш се бяха сблъскали два камиона, и Боб падна с вик, гласът му бе писклив и слаб, по-далечен, отколкото предполагаше, че е. Момчето бе уплашено и от дъбравата някъде наблизо Пол чу звук, който накара кръвта му да замръзне.

— Дръж се, Боб! — извика Пол, забравил всякакво прикритие. — Идвам към теб.

Позволи си още една минута, за да се ослуша и да открие пътека през сенките. Никога не беше се чувствал толкова безпомощен. След това с куцане, плувнал в пот, несигурен дали е поел в правилната посока, той се втурна слепешком напред. Разбутваше храстите от двете си страни, а шумът от боричкането се отразяваше в стволовете на дърветата и ехтеше отвсякъде — цял вихър от насилие и ужас.

Прозвуча още един изстрел някъде отпред. След това определено пред него — вик на болка. Мъжки вик. Не беше Боб.

Някой бягаше.

Чу как някой тича, приближава се и след това сянката му се появи точно отпред. Трябваше да вземе незабавно решение. В мрака не можеше да разпознае тичащия, но според логиката би трябвало да е Боб. Остави първата фигура да прелети на метър от него. Само на две-три крачки зад него друга фигура, по-тежка и едра от първата, си пробиваше път. Пол излезе иззад прикритието си зад дървото и стовари пистолета си върху рамото на тичащия. И двамата паднаха на земята, а пистолетът отлетя в мрака.

Заля го потоп от проклятия. Пол се повдигна на колене, размаха патерицата като бойна брадва и я стовари върху съседното тяло.

Нещо проблесна. Нож?

Пол го удари още по-силно.

— Мамка му! — изрева мъжът и бързо се изтърколи настрани извън обсега му.

Пол се опита да се изправи, но този път кракът му отказа да го послуша. Беше се оставил на милостта на непознатия…

Фигурата се поколеба дали да нападне Пол, да догони ли Боб или да се оттегли. След това се затича първо по-бавно, а след малко вече набираше скорост. Сянката му изчезна между дърветата.

После, сякаш изпод земята, се появи нова фигура. Без да има време да размисли, Пол отново замахна с патерицата.

Пушката излетя във въздуха и падна недалеч. Едно тяло се строполи на земята и остана долу. Дочу пъшкане.

Жена, помисли си Пол, като здраво стоеше на болния си безполезен крак и отчаяно се опитваше да потисне болката. Трябва да е Дария. Но къде ли беше Боб? Ослуша се, но не долови нищо освен звуците от малките животинки и далечни гърмежи в небето отвъд планината. Боб е добър бегач. Сигурно вече е далеч. Нямаше да може да го настигне.

Нямаше да може да го спаси.

Пое си дълбоко въздух и шумно изруга, докато отново се облягаше на дървото.

Дария мълчеше. Внезапно тя приседна и заопипва за пушката. Когато ръцете й я напипаха, върху нея откри и здравия крак на Пол.

— Няма да ти свърши работа, нали знаеш? — каза той, здраво стъпил върху оръжието. — В това нещо имаше само два куршума.

— Кой си ти? — попита тя. — Къде е Боб? Ако му навредиш, ще те убия, копеле мръсно! — Тя се хвърли напред като диво животно и заудря крака му с юмруци, а яростта й нито за миг не утихна от потопа сълзи.

— Хей! Спри се! Аз съм с Нина. На твоя страна съм — извика Пол.

— Изгубихме го — почти неразбираемо продума Дария и отпусна ръце. — Трябваше да го застрелям. Трябваше да го убия.

— Твърде тъмно е. Много е опасно. Правилно си постъпила.

— Ти трябваше да го спреш! Мина точно оттук. Чух го как тичаше право насам!

— Боб получи добра преднина. Бърз е. Измъкнал се е. Не се безпокой.

Но той се тревожеше. Достатъчно ли бе, че е задържал мъжа? Дали е дал достатъчно време на момчето да избяга? Напоследък не се чувстваше във форма. В душата му се бе отворила пукнатина.

Пол се облегна на патерицата и се разтърси за пистолета. Намери го недалеч и го прибра в кобура под мишницата си. Не можа да открие ножа. Дали въобще го е имало?

— Боб! — извика към небето Дария. Викът й отекна в гората, към улицата, към къщите, събуди спящите птици. — Боб, къде си?

Тишина.

— Къде си? — Този път гласът й бе тих, сякаш редеше молитва.

Отговори й само вятърът, подухващ между клоните, изчакал момента да им изпрати кратка вихрушка, която удари Пол със силата на шамар през лицето.

— Хайде. Ставай. Да се опитаме да го намерим… — подкани я той.

— Дария? — дочу се отнякъде. Гласът на Боб. — Ти ли си?

— Боб? — отговори тя, но емоциите бяха изцедили силата на гласа й.

Пол взе пушката.

— Тук сме!

В далечината чуха как някой си пробива път през храстите. След това безкрайна тишина.

Боб излезе от храстите и пристъпи напред.

— Добре ли си? — попита Дария. — Той нарани ли те? — тя беше на колене и се опитваше да се изправи.

Боб притича да й помогне.

— Добре съм — махна на Пол, не личеше дори да е задъхан. След това, сякаш току-що не се бе борил с нападателя, учтиво ги представи един на друг.

— Дария, познаваш ли Пол ван Уегънър?

— Срещнахме се За малко да строши крака ми — оплака се сърцераздирателно Дария.

— Съжалявам — извини се Пол. — Мъжът, който те преследваше…?

В далечината откъм улицата се дочу как заработи автомобилен двигател. Обърнаха заедно глави натам, заслушани в отдалечаващия се шум на мотора.

— Нашият човек си отиде — заключи Пол.

— Слава богу, всичко е наред, скъпи — каза Дария и приглади косите на Боб по челото.

— Аз съм бърз и познавам чудесно горите наоколо. Въртях се в кръг. Нямаше да ме хване.

— Но го направи — възрази Дария. — На два пъти, Боб. Чух го. Просто не успях да стигна навреме.

— Първия път се измъкнах без проблеми. Втория връхлетя върху мен и ме удари. Мисля, че държеше пистолет или нож…

— Ох… — изплака Дария.

— Но нямаше възможност да го използва, защото точно беше започнал да изважда нещо и буум! — ти стреля! Почти подскочи от изненада. Ударих го с един клон. Но отново ме настигаше — прочисти гърлото си и тежко преглътна, — но след това нещо го забави, защото след малко престана да ме преследва.

Пол го потупа по рамото.

— Добра работа, шампионе! — Задържа ръката си достатъчно, за да усети, че Боб трепери целият. — Да отидем вътре, какво ще кажете? Време е за някои обяснения.

Той подаде пушката на Дария, за да не му пречи, и тръгнаха бавно към къщата, като Пол се влачеше на опашката, както често му се случваше през последните дни.

Веднъж седнали с топли напитки в ръка около масата, Боб, Дария и Ники се умълчаха. Боб с помощта на Пол и Дария спести на майка си част от случилото се, което беше правилно, защото Пол дори не беше сигурен, че е имало нож, а присъствието на оръжие драстично променяше ситуацията. Ако беше намерил оръжие, Пол трябваше незабавно да телефонира на полицията. Замълча и остави Нина да проведе разпита.

— Не знам кой беше той — настояваше Ники, скръстила ръце — самата твърдост след позорната й проява на слабост.

— Той дойде първо до вратата, а след това тръгна след Боб. Уплашихме се до смърт. Затова взех пушката на дядо Логан…

— Но кой е бил той? Защо е дошъл тук? Защо Боб е бил в гората по тъмно? — настоя Нина.

— Помолих го да изхвърли боклука… — започна Дария.

— Беше си оставил скейтборда отзад… — допълни Ники.

— Исках да погледам луната… — довърши историята Боб.

Лъжите се трупаха една след друга.

— Почти нямаше луна. Беше облачно.

— Показа се между облаците, мамо. Кълна се! Преди имаше луна.

Пол зададе същите въпроси, но добави още един — какво се е опитвал да вземе мъжът от Боб, само че използва по-строг тон. Но и заплахите, и аргументите, и молбите бяха отклонени. Нищо не можеше да пробие здравата стена, която тримата бяха изградили. Бяха казали всичко, което бяха решили да издадат по въпроса.

Нина помогна на Пол да се качи в колата, без да продума и дума на Боб, който се сви на задната седалка.

— Какво имаш против Дария? — попита Пол. — Сякаш искаше да я разкъсаш с поглед.

— Наистина ли? — изненада се Нина. — Не знаех, че ми е проличало.

— Е?

— Трябва да изясня нещо с нея.

— И не искаш да говориш за това в момента?

— Не. Но, Пол, искам да ти кажа… благодарна съм ти, че беше с нас… Боб каза, че ако ти и Дария не сте били там… Доста добре се справяш с тези патерици… Извинявай, че се усъмних в способностите ти.

— Няма проблем — отвърна Пол. Той запали колата и си позволи първия тих безопасен стон от болка, докато наблюдаваше как се затваря вратата на дома на Нина.

Надяваше се да се добере до болницата, преди да започне да крещи.

След дълга битка със себе си Нина се предаде и заедно с Хичкок отново обиколи къщата. Този път докосна Боб по лицето, за да се увери, че наистина е той, а не някакво камуфлажно тяло въпреки равномерното дишане, което се долавяше от леглото.

Безпокоеше се, че тази нощ се беше сблъскала с най-голямата лъжа, която бе изричал някога. Чудеше се дали наистина е най-голямата му лъжа или просто най-голямата, в която го е хванала. Хвърли се в леглото. Това разтревожи Хичкок, който реши, че е време да подращи по вратата.

Два часа сутринта. Пусна го. Така или иначе не й се спеше. Набра номера на Ники.

Ники отговори. Звучеше напълно будна.

— Добре ли е Боб?

— Спи. А сега искам да ми кажеш какво е изкопал от гората.

— Той каза ли ви?

— Не.

— Нищо.

— Ники, чуй ме внимателно. Ако веднага не ми кажеш, ще се откажа от случая. Намери си друг адвокат.

— Това не е ли неетично или нещо подобно? — попита ядосано Ники.

— Осъди ме. Ти изложи сина ми на опасност. Искам да знам защо и искам да го науча веднага.

— Добре. И бездруго се канех да ви кажа утре. Само че наистина е нищо. Ще видите. Една торба с нищо.

— Трудно е за вярване.

— Да, зная. Аз също не разбирам. Имам предвид, защо чичо ми ще крие толкова безполезно нещо на такова скришно място.

— Тогава до утре.

— Ще се опитам да ви намеря място в програмата си за деня.

ГЛАВА 16

Нина отиде при Ники към девет часа сутринта.

Времето се беше променило. Докато караше покрай езерото, черните облаци се трупаха над планините. Няколко канута бързаха да се приберат на брега. Върховете на дърветата се клатеха и извиваха, размиваха се в сивата мараня. Мощен вятър удари тежкото бронко, когато зави по отбивката към къщата на семейство Зак. Нина здраво хвана волана и върна колата в правия път.

Нейният клиент й отвори вратата, облечена в черна тениска, която стигаше чак до коленете й. Както винаги пердетата бяха пуснати и спираха естествената дневна светлина в дневната. Мястото беше толкова неуютно и студено, че Нина сериозно се замисли дали е постъпила правилно, като поиска домашен надзор. Всеки би се депресирал, ако е заключен на подобно място.

В ъгъла един „Макинтош“ показваше разни прозорци, а Ники силно кашляше, сякаш свежият въздух, нахлул през вратата, навреди на белите й дробове, свикнали на задушната атмосфера във вътрешността.

Преди да влезе вътре, Нина погледна към улицата.

— Няма никой — каза Нина.

— Разбира се, че няма — отвърна Ники, залости вратата и превъртя два пъти ключа.

Отведе Нина през дневната към кухнята.

Тъмните шкафове отвътре и дърветата отвън блокираха повечето от светлината, която би могла да се промъкне през самотния прозорец над мивката. Единствената светлина идваше от мътната крушка, засенчена от полилей, имитация на „Тифани“. Седнаха около ниската масичка в най-сумрачния ъгъл.

— Къде е майка ти?

— Леля Бет се обади. Не се справя много добре. Дария отиде да я успокоява.

Ники ровеше из безбройните джобове на връхната си дреха. Нина се надяваше да открие Дария, но явно трябваше да я преследва из града, тъй като никога не я намираше тук.

— Тук е някъде — каза Ники.

— По-добре е да е тук — отвърна Нина, без да се замисля.

Получи в отговор изпепеляващ поглед. Ники постави една кадифена торбичка на масата и скръсти ръце.

— Това е. Голямото, идиотско съкровище на чичо Бил. Взех го от къщата му в нощта, когато той беше убит, и го зарових в гората. След това не успях да отида и да го изровя, затова помолих Боб за помощ. Боб я взе и ми я предаде миналата нощ.

— Какво има вътре?

— Отвори я.

Нина я отвори и изсипа съдържанието й на един лист хартия.

— Виж какво имам предвид. Просто някакви си камънаци.

Наистина се оказа така. В малка купчина пръст бяха разпръснати малки парчета камъни. Нина взе едно от тях. Черно камъче. Разочарование бе слаба дума да опише състоянието й.

— Но какво е това?

— Ще ти кажа на какво се надявах. Надявах се, че ще е сребърна или златна руда. Нали знаеш, че навремето хората са копаели мини за сребро и злато в Невада? А ние притежавахме тази земя…

— Чух за земята. Твоята майка я продала на чичо ти.

— Глупости. Той я е измъкнал от нея. Както и да е, тя е принадлежала на дядо ми Логан, а преди това на неговия баща. Извличал сребро оттам преди много време и точно затова чичо Бил… — тя се намръщи. — Добре, вие знаете. Но това са само камънаци! Снощи ги показах на Дария, точно тук, където седим с вас. Изтрихме няколко, за да ги изложим на светлина. Всъщност тя разбира малко от сребърни и златни руди. Каза ми, че това не е съвсем обикновен камък. Изглежда като вкаменено дърво, само дето е още по-тъмно.

Сценарият, измислен от Ники, се разпадаше. Липсата на съкровище означаваше, че няма грабеж. Следователно тя е ходила до къщата на чичо си напразно, а чичо й не е ограбил никого.

Колко ли болезнено трябва да е за Ники да осъзнае, че всичките й беди са дошли от някаква глупава грешка. Изглежда, тя очакваше Нина да стовари върху нея стандартните за възрастните укори, но Нина не виждаше смисъл да добавя още към нещастието й.

— Вижте тук — Ники показа едно място в камъка, където външната сивота беше махната и разкриваше лъскава чернилка. — Може би е обсидиан? Опитах се да потърся нещо по въпроса в Интернет.

— Не знам.

— Не е особено ценен, освен ако не си индианец отпреди неколкостотин години и трябва да си направиш острие за стрелите.

— Не, не мисля, че е ценен, но ще попитам някого… някой, който разбира повече.

На оскъдната светлина тя не можеше да различи нищо особено в плячката на Ники. Просто някакъв предмет, визуално интересен, подобно на нещата, които Боб мъкнеше вкъщи, когато беше малък, но нищо особено екзотично.

— Това е просто боклук — заключи Ники. Започна да събира камъчетата и да ги прибира в торбата.

— Но защо ще си прави такъв труд да крие ненужни камъни? — попита Нина. — Имал е доста необичаен тайник.

Ники сви рамене.

— Бях сигурна, че са нещо много специално, затова и помолих Боб да ги изкопае. Помислих, че съм изпуснала нещо важно, когато за пръв път ги погледнах.

— Но мъжът, който преследваше Боб… той си е мислил, че те са ценни?

— Сигурно просто е предполагал, както и самата аз. Вестникарската статия след изслушването твърдеше, че съседката ме е видяла да взимам нещо. Взех, ама само боклуци. Аз съм завършена загубенячка. Всичко обърках, когато отидох там. Причиних цялото това… всичко свърши. По-добре да…

— Наистина ли си причинила всичко това? — попита Нина.

— Не съм казала това! Не се и опитвайте да ме замесите!

— Какво е по-добре да направиш?

— Нищо. Не ме подлагайте на кръстосан разпит. Не съм в настроение.

— Чуй ме сега — каза Нина. — Ние сме в средата на процеса — тежък процес, сигурно трудно поносим за теб. Знам, че се чувстваш уплашена и самотна, но ти не си сама. Освен майка си и леля си ти имаш и мен. Аз съм с теб. — Взе ръката на момичето и я погледна настоятелно в очите. — Ще трябва да започнеш да ми имаш доверие или ще се пречупиш.

— Какво искате от мен?

— Не се отчайвай. Остави ме да ти помогна.

— Добре — тихо отвърна Ники.

— Обещай ми, че няма да направиш нищо, с което да си навредиш.

— Няма да мърдам оттук до горчивия край.

— Добро момиче. — Нина се накани да си тръгва. — По-добре да ми дадеш тези неща.

Ники гледаше пода.

— Просто исках справедливо заплащане за земята, за да можем да си платим наема и да не живеем в колата или на палатка. Дария харчеше пари, които не притежавахме. Тя донесе вкъщи китарата и усилвателя. Не мога да си представя как се е сдобила с тази кредитна карта. Веднъж се прибрах вкъщи и видях тогавашния й приятел да инсталира компютъра в стаята ми. Не ми позволи да го продам. Но така или иначе вече не можем да си плащаме сметките и ще се наложи да го връщам. Същото ще стане с китарата и усилвателя. Агенциите ни заплашват почти всекидневно.

— Заложила си всичко на тези малки камъчета, така ли? — нежно попита Нина.

Нямаше отговор.

— Майка ти използва ли компютъра?

— Дори не може да го включи.

— Значи го е купила за теб. А китарата?

— Да, за мен. Без тях нямаше да съм… била… нямаше да имам нищо.

— Сложно е.

— Така е.

— Китарата ми изглежда като мечта.

— Да. Искам да свиря в група. Пиша песни и доста се упражнявам. Дария никога не се оплаква, дори когато свиря късно през нощта. Казва ми: следвай нагласите си и всичко останало само ще те последва. За хора като нея животът е лесен. Просто трябва да се кажат правилните заклинания и молитви. Бих искала и за мен всичко да е толкова лесно. Кога ще махнат това нещо от глезена ми? Пречи ми, когато се къпя.

— След процеса, Ники. Или по-рано, ако спечелим следващото изслушване.

— Това пък какво е?

— Нарича се изслушване 995 по номера на алинеята от Наказателния кодекс, която го описва.

— Кога ще бъде?

— Мисля, в средата на юли. Ще те осведомя веднага щом бъдат подписани документите.

— След като спечелим процеса, сигурно ще напусна езерото Тахо. Може би ще отида в пустинята или в някой голям град.

И двете се загледаха в торбичката на масата.

— Какво реши майка ти? Ще се обади ли на полицията за снощната случка? — попита Нина.

— Да бе. И да огледат хубавичко нерегистрираната нелицензирана пушка на дядо ми. О, и, разбира се, за да им разкаже по кого е стреляла напоследък. След това да покаже кървавата следа в гората и наистина да заподскачат от радост.

Това за кръвта си беше преувеличение. Наистина имаше няколко капки, но според Пол мъжът се бе порязал на някой по-остър камък.

— Разбирам — съгласи се Нина.

— Аз съм като баща си — каза внезапно момичето и Нина се стресна, когато Ники неловко пристъпи към нея. Едва дишаше, очакваше я да се приближи още. — След като спечелим — повтори Ники и Нина усети лъч надежда в гласа й, — ще си имам група. Той е бил рокаджия като Стив Тайлър. Имам негови записи на една касетка.

Веднъж я раздаваше като подарък за Коледа на всеки, когото срещнеше. Наистина е добър. Свирил е във Вегас. Може би някой ден ще го видя по телевизията. — Тя тръсна глава и тъмните коси скриха лицето й.

Нина излезе през вратата и пъхна торбичката в джоба на якето си. В колата реши, че камъните ще изцапат новото й яке и ще го превърнат в евтин на вид парцал, затова ги премести в така нареченото скривалище между седалките на шофьора и предния пътник.

Разбира се, въпреки пустата улица и обикновено пълната липса на коли единствената машина наоколо веднага се залепи за задницата й. Оглеждайки се за място, където да завие и да пусне пред себе си шампиона да се състезава някъде по-далеч от нея, Нина забави на ъгъла. Пикапът бързо я изпревари, мина отпред и внезапно спря.

Сигурно му е изгаснал двигателят, помисли си тя раздразнено. Погледна часовника. Имаше среща след десет минути. Свали стъклото и протегна глава навън. Натисна клаксона. Никакъв двигател не запали и никой не излезе от колата. Опита се да го заобиколи, но улицата се оказа твърде тясна.

Обзе я подозрение и страх. Не беше видяла пикапа, когато идваше насам. Включи на задна, но си помисли за Ники, която бе сама вкъщи. Не искаше да я оставя при подобна потенциална опасност. Пресегна се за чука, който държеше под седалката, заедно с много други полезни предмети. Отвори внимателно вратата и се приближи към спрялото возило, готова всеки момент да побегне.

Оказа се празно. Мина отпред, за да се увери. Сега вече наистина беше изпълнена с подозрения. Къде ли е отишъл шофьорът? Сложи ръка, за да засенчи очите си, и погледна през затъмненото стъкло на колата, ала не успя да види нищо освен купчината дрехи и инструменти.

Върна се до колата си и се обади на Ники.

— Заключи вратата — каза тя. — Аз съм на едно каре от теб и един празен пикап ми препречва пътя. Видът му никак не ми харесва.

Изглежда, шофьорът беше изоставил превозното си средство. Може би наблюдаваше от гората край пътя. Нина даде на задна и изви по друг страничен път. По прозореца плисна дъжд. Забави, докато минаваше през националния горски парк, и се надяваше по-скоро да стигне отбивката за магистралата.

Беше почти стигнала до Ал Тахо, когато в огледалото за обратно виждане зърна с крайчеца на окото си парче дънков плат от нечий ръкав. Ръкавът внезапно се приближи и преди да може да си поеме дъх, една ръка обхвана врата й.

— Продължавай да караш — каза мъжът. — С теб двамата имаме работа.

Това той ли е? Тя караше, защото нямаше друг изход; защото ръцете й бяха на волана, а кракът й — на газта. Чувстваше как адреналинът изпълва тялото й.

Не смееше да погледне в огледалото, въпреки че изкушението беше огромно. Но какво ще стане, ако види него? Сигурно щеше да умре от страх.

А днес не бе добър ден за умиране.

Натисна рязко спирачките и гумите на колата изсвистяха. Ръката отпусна хватката около врата й и усети как зад нея едно тежко тяло се удря в седалката, а самата тя се люшна напред, но бе задържана от колана. Здраво хванала волана, тя изви и заби колата право в една канавка, пълна с вода. Колата се закова на място.

Откопча колана и изскочи през шофьорската врата. Препъвайки се, се затича по хлъзгавия път. Чу да се отваря автомобилна врата и въпреки себе си се обърна и хвърли един поглед назад.

Той се бе опитал да излезе от страната на канавката и беше паднал в нея. Бронкото й закриваше гледката, но го чу да ръмжи. След малко видя чифт кафяви обувки, дочу плисък и накрая зърна една фигура да притичва в посока към гората.

Тишина. Някъде изпляска патица. Няколко последни капки дъжд паднаха върху челото й.

Замина си. Треперейки, тя се върна до колата, но първо огледа задната седалка. Нямаше нищо чуждо, но все пак той се беше скрил отзад, докато тя караше, готов да… да направи какво? Чукът лежеше на предната седалка. Скочи в колата, заключи всички врати и прозорци и седна трепереща от страх и студ. След минута способността й да се движи се възвърна, тя запали бронкото и потегли като бясна към офиса си.

Дали наистина беше той? Не мъжът, който преследваше Боб, а ТОЙ. Онзи, който й се струваше, че непрекъснато броди наоколо, точно на границата на съзнанието й, неудовлетворен, че е убил нейния съпруг, защото искаше нея и Боб. Нейният личен дявол, който според полицията и останалите бе зарязал всичко и беше побягнал още преди много месеци и когото никой не очакваше да се завърне. В съзнанието й той вече придобиваше някои свръхестествени черти. Имаше чувството, че се е привързал към нея и неизбежно ще бъде привлечен обратно. Дяволът!

Нека да е всеки, само не и той!

Нина спря на паркинга. Все още дишаше тежко. Изключи двигателя, бръкна в тайника и напипа торбичката с камъчетата. Значи не ги бе открил!

Чак когато си взе куфарчето и се пресегна назад за якето, съобрази, че него го няма.

Нейното скъпо, чисто ново яке от Дона Каран. Първата й реакция бе на облекчение. Не е бил ТОЙ. Бил е другият, който искаше камъните. Мъжът от гората си е помислил, че ги е сложила в джоба на якето. Значи е наблюдавал верандата на Ники.

Съкровището на Ники, камъчетата, събрани от някое дете. Нали те не струваха нищо? Може би той не го знае. Може би доктор Сайкс си е играл някаква игра с него. Тя се качи на тротоара, облегна се на една стена и отново извади камъчетата, за да ги огледа. Черни и мръсни малки камъчета, а не злато, не и сребро — нищо, което да си заслужава кражба, убийство…

Шквалът беше отвял облаците и небето отново бе чисто и синьо като детска пастелна рисунка. Лъч светлина блесна в дланта й. Тя взе едно от камъчетата и го вдигна към слънцето.

Мътилката се избистри. Погледна и накрая разбра тайната — във вътрешността играеха бледозелени, виолетови и розови пламъци.

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

В съня гигантският гущер се опитва да каже нещо. Залита. Когато получи смъртоносния удар, не изпита боязън. Ала сега вече се страхува. Крещи, защото все пак иска да живее.

Той поглежда надолу. Гущерът се свива! Свива се и се свива и изведнъж става толкова малък, че полазва по крачола му. Не може да бъде убит! Пълзи нагоре по панталоните му, нагоре към гърдите. Той се сеща да запуши устата си с ръка, но късно. Гущерът влиза в устата му и се настанява вътре в него.

ГЛАВА 17

— Черни огнени опали — каза брадатият геолог, докато изследваше камъчетата с малка бижутерска лупа. — Доста големи. Сигурно десетина карата. Доколкото мога да преценя, без дефекти.

Нина беше обърнала колата и бе отишла право в най-близкия бижутериен магазин. По пътя се обади на Сенди, за да отмени всичките й ангажименти за следобеда, и геройски издържа неподправения й гняв. Не можеше да чака и искаше незабавно някой да й каже нещо повече за съкровището на Бил Сайкс. За съжаление магазинът беше затворен. Обсебена от страстно любопитство, тя веднага подкара колата към прохода Спунър, а оттам през пустинята към езерото Уошоа, където се издигаше тухлената сграда на Невадския университет, по-точно филиалът му в Рино. Там чукаше на вратите, докато не я препратиха към кабинета на Тим Сайз. Той беше професор по минералогия от двайсет и седем годишен и изпитваше огромно удоволствие да практикува професията си. Нина го познаваше от един предишен случай, но никога не го бе посещавала в кабинета му.

Непретенциозната му стая бе във формата на куб. Обзавеждането се състоеше от кафяви метални столове на колелца и отрупана с книги библиотека. Останалото пространство бе заето от прашни камъни с всякакъв размер и окраска. Професорът бе едър, добре сложен мъж на около четирийсет години. От лицето му се спускаха дълги кичури прошарена кафява брада. Одърпаните шорти с поне десетина джоба по тях стигаха до колената и откриваха дълги загорели крака. Прашните му обувки бяха кръстосани върху лакирано дъбово бюро, а самият той се бе облегнал на скърцащия в знак на протест стол и с видим интерес оглеждаше мострата.

— Черни огнени опали? — попита Нина. — Какво е това? Никога не съм виждала нещо подобно.

— Рядка порода — обясни Сайз, като обръщаше камъка под слънчевата светлина, проникваща през отдавна немития прозорец.

— Но опалите… не са ли бели?

Професорът кимна.

— Такива най-често се намират из бижутериите. Но земната маса може да е с всякакви цветове. С цвят на мед. Млечнобели, сиви, кафяви, оранжеви или червени. От прозрачни до напълно непрозрачни. Разбира се, предпочитат се прозрачните камъни, защото светлината прониква в тях и може да се наблюдава калейдоскопът от отраженията по повърхността.

Нина се чудеше как да представи камъните на Хенри Макфарлан, без Ники да се окаже по-виновна отвсякога. Те бяха горещи във всеки смисъл на думата.

— Какво правите с тези неща? — Сайз се усмихна и разкри няколко криви зъба — приятно разнообразие след фалшивото съвършенство на Дилън Брет и неговите подопечни. — Дори не знаехте, че са опали.

Тя пренебрегна въпроса му.

— За пръв път ги видях на много мътна светлина. — Бе изминала целия път до Рино в размишления над камъните, но те нямаха нищо общо с геологическия им произход. Искаше й се да спре и да им се наслаждава, изкушена от играта на багрите по повърхността им. Затвори очи на един знак „стоп“, но пред нея продължаваха да играят огнените цветове. Камъните бяха покрити с мръсотия и кора от сиво-зелена скала. Миришеха на пръст. Ала отвътре бяха красиви, магически ценни. Каквото и да говореше Сайз или който и да е друг експерт, те я бяха заразили с някаква странна треска.

— Можете да видите цветовете и на много слаба светлина, стига да уцелите ъгъла.

— Не знаехме какво точно оглеждаме. Къде могат да се намерят подобни опали?

— А вие къде открихте тези?

— Аз ви попитах първа — сопна се Нина.

Той разрови купчината камъни и си избра друг за изследване.

— Предимно в Австралия — каза той, като измъкна дебела книга от шкафа. Отвори на една страница, където на фона на пустинен пейзаж мръсна ръка държеше камъчета, много подобни на тези у Нина. Посочи илюстрацията. — Тези са от една много известна мина, наречена Куудър Педи. Чували ли сте за нея?

— Не.

— Минтби Майн или Лайтинг Ридж… не ви ли говорят нещо?

Нина поклати глава. Експертите в други области често я впечатляваха, но само си представи да прекараш живота си в изучаване на камънаци, помисли си тя. От друга страна, на нея й харесваше малкият кабинет и загорелият мъж пред нея. Офисът притежаваше нещо непостижимо за нейния — спокойствието, правата улица, по която маршируваше знанието, почерпено от кладенеца на чистата наука. Точно обратното на нейната хралупа, толкова често свидетел на луди алхимични експерименти в областта на правото.

Още е рано, помисли си тя, опитвайки се да намери мястото на тази нова информация в случая. Самолетната катастрофа, пластичната хирургия, самурайският меч, а сега и тези австралийски опали. Толкова несвързани помежду си елементи. Не можеше да открие рационален модел, който да ги обедини в една обща картина, а интуицията, на която толкова разчиташе, бе потънала в мълчание.

— Това са най-известните места с мини за черни опали — каза Тим. — Камъните са рядкост. Намират се само на няколко места в света.

Нина взе едно камъче и го вдигна към светлината.

— Изсушени са, което е добре — продължи професорът. — Следователно са сравнително стабилни. Опалът е предимно вода. Някога в миналото е изригнал вулкан и горещите сажди са паднали на повърхността. Изгорили са растенията с корените, но това не означава, че са повредили почвата около тях. Така се оформила вдлъбнатина във формата на корен или стъбло. Водата и силикатите са се смесили със страничните продукти от вулканичното изригване и в течение на времето са създали депата от опалин. Това поне е обичайното научно обяснение, че черните опали са вид фосил.

Очите на професора сякаш пътешестваха из далечни страни.

— Ако искате, мога да ви разкажа за глината, в която може да се открият опалите. Нарича се бентонит и се е образувала от един минерал, монтморилонит. Но съм забелязал, че хора, които не споделят моята… хм… както казва жена ми, мания, зяпват, щом започна да говоря с думи, съдържащи повече от три срички.

— Какво можете да ми кажете за тези мостри? — попита Нина.

— Предполагам, че опали с такива размери са нещо твърде необичайно. Разбира се, докато не ги обелите от кората, няма как да разберете дали не са повредени. Отново погледна през лупата. — Моето мнение е, че са много добри.

— Не разбирам.

— Обелването означава да махнете грубата каменна обвивка и да видите какво е съдържанието на опала от цялата скала. Когато опалът се суши, често се получава фина мрежа от пукнатини по повърхността. Понякога се получават фрактури от само себе си, понякога — по време на обработката им. Това поддържа интригата, не мислите ли? Може да имате прекрасен камък, който да се разпадне на трохи.

— Имате предвид… някои от тези камъни… дори сега да изглеждат идеални…

— След като се обелят, ще можете да проверите огъня в тях, доминантния цвят, прозрачността…

— Значи… по-късно може да се пропукат?

Тим се засмя.

— Да. Никой не знае колко време може да издържи един камък. Очевидно тези, които са били изсушени, ще се държат по-добре. Колко време са сушени тези?

— Не знам. Били са съхранявани във влажна среда само допреди няколко седмици. След това са били… ъ-ъ… погребани. Така че засега не са сушени преднамерено.

Той реагира на концепцията за погребването им с научна неутралност, като пренебрегна маловажния от негова гледна точка факт.

— Пазете ги на тъмно в херметична торбичка. Обвийте ги в някаква хартия, която да поема влагата. За няколко месеца не ги излагайте на прекалено ярка естествена или изкуствена светлина.

— Казахте нещо за фрактури. Това различно ли е от пропукването?

— Представлява по-голям недостатък.

— Добре — каза тя. — Можете ли да оцените тези камъни по… тяхната стабилност? Имам предвид, това скъпоценни камъни ли са или просто боклук?

— Мога да поразпитам заради вас, но не веднага. Не съм особено запознат с пазара.

Някой почука.

— Доктор Сайз?

Девойката, която влезе, имаше руса коса до раменете, великолепен тен и симпатично личице като на Бритни Спиърс. Сайз я погледна също толкова учтиво, колкото и Нина. Наистина основните му интереси бяха насочени към камъните.

— Имам проблеми с курсовата си задача — каза двойничката на Бритни. — Дали няма да сте свободен…

— След няколко минути имам час със студентите, но после ще се радвам да ви помогна.

— Знаех, че мога да разчитам на вас — ококори очи красавицата, но професорът отново се беше загледал в камъните.

Тя напусна и само Нина забеляза изкусителната чупка в кръста, която сигурно бе преднамерена, но напълно пропиляна по професора.

— Значи според вас черните огнени опали са от Австралия. Ако предположим, че не са повредени, ценни ли са?

— Не, не, не — каза Сайз, като затвори австралийската книга. Усмихна се. — Не ме разбрахте правилно. Никога не съм казвал, че и тези са от Австралия. Казах, че там най-често се срещат черните огнени опали.

— Обърквате ме.

— И аз мога да съм австралиец, но не съм. Има още едно място на света, където се срещат черните огнени опали и то е по-вероятният източник на вашата находка.

— Това е…

— Върджин Вали.

— И Върджин Вали е…

— На около стотина километра от Уинимука, точно тук, в Невада. О, сигурно не знаете, но черният огнен опал е щатският скъпоценен камък на Невада.

— Наистина? — Ако става дума, тя не знаеше и щатския скъпоценен камък на Калифорния, стига да има такъв.

— Ако ми позволите да направя едно спорно предположение, тези опали са от Върджин Вали, в областта на Националния природозащитен парк Шелдън. Опалите оттам имат, мисля, незаслужената слава, че са по-крехки от австралийските. Според мен това е съмнително. Зависи от количеството вода. Някои са, други не са. — Докосна камъка в нейната длан. — Този е много голям. Никога не съм виждал друг толкова голям и здрав. Там е имало няколко много ценни находки. Едната е била от над десет хиляди карата.

— Брей! — възкликна Нина.

— Да.

— Кажете ми нещо, Тим, как се става геолог?

— Приемам, че ме питате за курса, който водя в университета?

— Не.

— Роден съм за геологията. Както може би вие сте родена за съдебна практика. Разглеждам я като моя микрофилософия. Вие се занимавате с всекидневните проблеми на хората. Аз се занимавам с по-общи схеми. Ежедневието на хората, техните малки тревоги не ме интересуват особено.

Аз съм и пилот. Обичам да съм горе и да наблюдавам земята. Чудя се как е формиран някой хълм или защо е пресъхнала някоя река преди милиони години.

— Но… сигурно това пречи на брака ви? — изпусна се Нина. — Извинете, знам, че не е моя работа да…

Тим се разсмя от сърце.

— О, да. Трябваше по-рано да го кажа на бившата си жена. Тя се умори накрая от безконечните ми пътувания и реши да попътешества на своя глава. Нали разбирате, не ми е спестено нищо човешко! Вярвайте ми, непрекъснато се връщам на земята въпреки божествената перспектива, от която гледам.

Нина разбра, че се шегува със себе си, и го оцени.

— Не късам всичките си човешки взаимоотношения — продължи той. — Всъщност дори имам интерес към фолклора, свързан със скъпоценните камъни. Работя върху една книга. Не знам дали ще заинтересува някого освен мен, но ми е забавно да откривам връзки между елементите на земната кора и човешките култури.

— Знаете ли някакви истории за опалите?

— О, да. Камъните имат своето място в човешката история. Преди столетия хората са наричали опалите „опталмиос“.

— Какво е това?

— Означава очен камък. Думата е използвана през средните векове. Тогава хората са си мислили, че опалите се образуват в очите на децата.

Нина си помисли за Ники.

— Тези скъпоценни камъни са имали магически сили — всеки, който носи опал, става невидим. Затова са го наричали „талисманът на крадците“.

— Наистина? Колко нещастно име.

Отново Ники, детето крадец. Ако самурайският меч държеше в себе си души, явно и опалите имаха същото свойство. Ники вече бе неразделно свързана със съдбата на тези прашни камъчета. Не можеше да си представи как биха я защитили.

— А колкото до въпроса, който не ми зададохте, дали е голямо находище жилата, където и да сте я изкопали някъде във Върджин Вали, то отговорът ми е да! — Той стана от стола, взе подмишница няколко книги и се запъти към вратата. — Голям удар!

Отново в офиса си след още сто и петдесет километра на връщане Нина бе посрещната от Сенди с ръмжене. За разнообразие приемната беше празна.

— Казах ти, че ще се върна към два — каза Нина. — Никой ли няма?

— Реших да си спестя един следобед, прекаран в отлагане на срещи.

— Всичко ли си отложила?

— Отпратих и последния нещастник.

— А аз се претрепах от бързане!

— Сигурна съм, че си го заслужаваш.

Сенди й смигна и я погледна право в течната сърцевина на душата й. Нина почувства неудобство от подобно разкриване. Трябваше да отвлече вниманието й от емоционалните си провали. Извади торбичката от куфарчето си и разпиля камъните по бюрото. Под силната халогенна лампа на Сенди, вече остъргани от праха, опалите заблестяха.

— Красиво — с безпристрастен глас изрече Сенди, но Нина видя, че и тя не може да откъсне поглед.

— Наричат се черни огнени опали.

— Имат нещо общо с Никол Зак, нали? — очите й сякаш пробиха дупка в челото на Нина.

Тя само сви рамене в отговор. Все още не бе наясно как да реагира на новото обстоятелство. Докато не прецени етичната страна и не вземе решение, предпочиташе да не говори за тях. Събра ги обратно в торбичката.

— Джо ме взе със себе си да копаем опали миналото лято във Върджин Вали — неочаквано се обади Сенди.

— Наистина ли? Как сте взели разрешение?

— Има няколко места, където е позволено. Плащаш на ден да се разхождаш, да гледаш и дори да извършваш миньорски работи. Използва се кирка и лопата. Разбиваш парчетата и отвътре виждаш кристалите.

— Намерихте ли нещо?

— Само камъчета, без опали. Не е толкова лесно.

— Къде е Върджин Вали? Погледнах на картата, но не успях да намеря тази долина.

— В северозападния край на щата, почти в Орегон. Дълга е двайсетина километра и е широка четири-пет.

Телефонът звънна и тя вдигна.

— За теб — подаде й слушалката. — Пол е.

Нина отблъсна ръката й.

— Ще се обадя от кабинета си. Кажи ми, Сенди, ако реша да отида там и да покопая… позволено ли е?

— Да, всяко лято. Ще ти дам една брошура.

— Благодаря.

— А, трябва да ти се извиня, че те оставих да скучаеш днес, понякога просто…

— Хм. Как се оправя Линда?

— Хълца. Съгласи се да посети детоксикацията. Ще я откараме довечера в Плейсървил. А сега по-добре да се преместиш в кабинета и да поговориш с твоя човек.

— Чакам те отвън на паркинга — каза по телефона Пол. — Трудно ми е да се качвам и да слизам по онези стълби. Имам да ти покажа нещо.

— Идвам веднага.

— Къде ти е пикапът? — попита тя, след като излетя от сградата.

Пол седеше в непозната кола, чийто мотор равномерно бръмчеше, а русата му коса изпъкваше на фона на яркия й цвят.

— Няма го. Това исках да ти покажа.

— Купил си я? Нова кола?

— Как я намираш?

Звучеше като малко дете. Тя веднага взе решение да не му казва какво мисли в действителност. Просто не бива да се заяждаш с мокрите сънища на възрастните. Само учтиво се правиш, че не ги забелязваш. Беше си купил вишневочервен мустанг бял брезентов гюрук.

— Сензация — се отрони от устните й и постави прашна обувка върху още девствения под.

— Да — щастливо изръмжа той. — Чисто нова, но въпреки това изглежда класическа.

— Какво се случи с пикапа?

— Продадох го на Уиш — отвърна Пол, като махна една въображаема прашинка от стъклото с лявата си ръка и запали мотора с дясната. — Дори не успях да направя добра сделка. Толкова я исках, че не ми се пазареше.

— Ще ми липсва кожата от зебра.

— Имаш предвид кожата от леопард? — погледна я той с крайчеца на окото. — Може би Уиш ще я съхрани за поколенията.

— Тази кола… не е много практична.

— Зависи за какво я използваш.

— Трудно ми е да си я представя по черен път. Ако някой случай го изисква.

— Така е. Размишлявах над един металносин 81ГУ, но не ми легна на сърце.

— Какво става с теб, Пол? Счупил си си крака и отказваш да дадеш обяснение, имаш особено отношение към мен, а сега и чисто нова кола. Толкова много промени. Чудя се…

— Какво?

— О, няма значение.

— Знам какво си мислиш.

— Нима?

— И напразно, скъпа. Въобще не ми пука.

Пътуваха известно време в мълчание сред усиления туристически трафик по булеварда „Езерото Тахо“. Пол отби до един „Макдоналдс“ и купи две кафета. След това се върна до Рийгън Бийч, където спряха и двамата се загледаха как децата се плискат в езерото.

Нина си помисли, че мястото е странно подходящо. Намираха се само на няколко карета от къщата, където бе убит Уилям Сайкс. Точно към това трябваше да насочат мислите си, а не към ниските кожени седалки. В момента Нина не искаше никакви промени.

— Случи се нещо обезпокоително — каза тя на Пол.

Описа цялата история за камъните на Ники и за човека, изненадал я на задната седалка в собствената й кола.

— Обади ли се на ченгетата?

— Помислих си и се отказах. Дори не мога да го опиша. Така или иначе не ме нарани.

Пол слушаше, а на нея й се струваше, че и без това едрото му тяло става по-голямо, а колата му се смалява.

— Най-лошото е друго. В началото си помислих, че може да е ОНЗИ — каза Нина и той веднага разбра.

— Не е възможно. Стига си се плашила сама.

— Не мога да го контролирам. Чувствам го иззад всеки ъгъл. Единственият начин да пазя себе си и Боб е да заровя глава в пясъка. Върша си работата, но през цялото време ми се иска да се върна, да заключа всички врати, да проверя ключалките. Но дори когато го направя, пак не мога да заспя.

— Отдавна си е заминал, казах ти.

— Не можеш да бъдеш сигурен. Само си го мислиш. Не го познаваш колкото мен, Пол. Как разсъждава…

— Ще се изненадаш, ако разбереш колко грешиш.

— Както и да е. Нека просто да си пием кафето и да наблюдаваме как си играят децата.

Известно време се занимаваха с това и Нина се поуспокои, но Пол изглеждаше дълбоко замислен.

— Какво ще правиш с Боб? — попита той в един момент.

Учудена, Нина не отговори.

— Как е с оценките?

— Колебаят се, но в общи линии са добри.

— Какво му е настроението?

— Скача от едно екстремално състояние в друго. Обзет е от различни емоции и направо потъва в тях. Вчера се опитах да го докосна по бузата и той се изчерви. Има кошмари. А сега… след случилото се в дома на Ники… ще му е за урок.

— Как ще се справиш с него?

— Не знам. Мисля да се обадя на Кърт и да поговоря с него.

— Кърт не може да направи много от Германия.

— Така е.

— Ако аз му бях баща, щях да го затворя в килера. Мисли, че може да ти се наложи във всичко.

— И какво, да го нашамаря ли? — мрачно попита Нина. — Казвам ти, Пол, имам чувството, че понякога Мат ми препоръчва същото. Насини му задника, това е съветът му.

— Харесва ми Боб. Даже още повече сега, след като е поотраснал. Мисля, че от него ще излезе човек. Разбира се, говоря за след години.

Нина поклати глава.

— Кога ще мога да видя тези опали? — попита Пол.

В отговор тя отвори портмонето си, извади едно камъче и му го подаде. Пазеше ги у себе си. Той взе парчето суров опал и изпадна в същото възхищение като нея, когато за пръв път ги видя на слънце. Когато му съобщи, че вероятно са от Върджин Вали, Пол се обърна.

— Значи не са от земята на Дария и Бет.

Тя за малко да се задави с кафето, но успя да го преглътне.

— А защо да не са?

— В доклада ми е. Минният им парцел е на сто и петдесет километра от Върджин Вали. Далеч колкото до Австралия.

— Лошо, Пол. Казвам го като адвокат на Ники.

— Защо да е лошо?

— Може би ще се окаже най-важният аргумент в изслушване 995. Ако бях установила, че опалите идват от онази собственост, можех да атакувам решението за комбиниране на углавно престъпление с убийство, което я държи в съдебната система за пълнолетни.

— Ако не успееш?

— Ще я съдят като възрастен.

— Да, това не е добре.

— Може да излезе навън, когато стане на четирийсет.

Пол мълчеше около минута.

— Мислиш ли, че тя го е направила?

— Не.

— И аз мисля, че не го е направила.

— Това е едно на ръка — Нина тайничко потрепна. Фактът, че Пол е на нейна страна, придаде някаква тежест на позицията й. — Никога не съм те чувала досега да казваш подобно нещо за когото и да е от клиентите ми. Много окуражаващо.

— Може би вместо да се тревожим за разните му адвокатски ала-бали, трябва да се концентрираме върху разкриването на убиеца.

Нина скръсти ръце.

— Не че не ценя високо и не уважавам твоята благородна и полезна за обществото професия — допълни той.

— Имаш ли някакъв план?

— В момента Уиш е в „Прайз“ и се опитва да издири нещо за човека, който се е счепкал с Бил Сайкс. Ако това не проработи, ще дадем на персонала описанието от Ники и Дария.

— Ти ще го направиш — каза Нина. — Ще прегледам веднага докладите ти. След това ще се възползвам от свободния следобед, предоставен ми от Сенди, и ще се поразровя в библиотеката на съда за това прословуто изслушване 995. Мога ли да използвам за секунда телефона ти?

Набра номера на Дария. Отговори Ники. Майка й отново я нямаше. Нина затвори раздразнена. Умираше да чуе обясненията на Дария какво е правила в дома на доктор Бил Сайкс през нощта на убийството. Защо не е казала никому? Мразеше тази информация, мразеше заключенията, до които водеше.

Тя затвори вратата, полагайки известна грижа да не нарани боята на новия мустанг, и махна за довиждане на Пол. Той показно изрева с мотора и отпраши. Замислена, Нина бавно закрачи към офиса. Не беше ли го казал Джон Ленън, най-известният дървен философ на двайсети век: ако и един червен мустанг не свърши работа дори временно, значи тя вече е извън играта.

ГЛАВА 18

Към железните уговорки с няколко важни клиенти, които не биваше да пропусне на следващата сутрин, Нина имаше и много допълнителна работа. Прекара един забързан половин час да отговаря на паническите обаждания по телефона. Направи само кратка пауза, за да си поеме дъх. Отпи от кафето си и откри, че е изстинало.

— Как е следобедът? — попита на минаване покрай бюрото на Сенди и се отправи към машината за кафе в конферентната стая.

— Претрупан.

— Някакви дупки?

— Една голяма. Нямаш нищо записано между дванайсет и половина и три.

— Чудесно. — Направи си ново кафе и внимателно го понесе обратно. Спря пред секретарката си. — Искам да ми запазиш билет за магическото шоу в „Прайз“ от един часа. Искаш ли да дойдеш?

Отпи от горещото кафе. Черно и освежаващо. Райско.

— Някога ходила ли си на подобни представления?

— Не.

— Аз съм ходила. Пасувам. А не трябваше ли да работиш?

— Работя. Опитвам се да докопам Дария Зак. Ники ми каза тази сутрин, че днес ще е на сцената. Мисля да я пресрещна преди или след шоуто.

— Толкова ли е спешно, че си решила да прекараш следобеда, като заедно с останалите туристи се взираш в някого със смешна шапка и роба на звезди и луни?

— Трябва да говоря с нея. Освен това ми харесват магьосниците.

— Предполагам.

Обади се на Андрея.

— Защо днес не си в приюта?

— Аз съм на половин работен ден там, забрави ли? Това означава, че мога да се прибера вкъщи и да си мисля за пране, да пера, да гладя пране и да събирам пране.

— Отивам този следобед на магическо шоу. Искаш ли да дойдеш с мен да гледаш фокусници?

— Те дали могат да накарат прането да изчезне? Не? Е, по-добре да си пера мирно и тихо.

Нина се обади в „Сийзър“ и се изненада, като откри Пол все още в стаята, а беше вече единайсет.

— Обади се, сънливецо — като нарочно използва дразнещата жизнерадостна фраза, с която той се беше обърнал към нея. По гласа позна, че е бил задрямал. Ревнуваше.

Всеки, който си позволяваше здрав, необезпокояван сън през последните дни, предизвикваше у нея завист.

— Колко е часът?

— Време е да се размърдаш. Идваш с мен на магическото шоу този следобед в „Прайз“.

— В четири имам среща със следователя на самолетната катастрофа.

— Шоуто отдавна ще е свършило. Добре ли си?

Чудеше се на гипсирания му крак. Напоследък забелязваше известно подобрение в състоянието му. Вече се беше отказала от опитите си да изкопчи от него как се е наранил. Той отклоняваше всички въпроси в тази посока.

— Добре.

— Значи в дванайсет и четирийсет и пет минути в „Прайз“, разбрахме се, нали?

— Дадено. — Чу го как си записва.

Останалата част от сутринта премина, изпълнена с неприятности, умора и бързане. Не успя да хване Дария преди дневното представление. Паркира до казиното и си проправи път към малката театрална зала. Дълга опашка се извиваше във фоайето на казиното. След като се убеди, че всички имат резервирани билети, намери онова, което, изглежда, бе краят й, и застана да чака Пол.

По-голямата част от публиката се състоеше от семейства с деца, но странно, тя не се чувстваше сама. Една по-възрастна двойка пред нея я заговори, а тази зад нея непрекъснато пускаше монети в многобройните автомати около тях. Съпругът беше облечен в яркочервена риза; изглежда, бе играл хазарт цялата нощ и бе продължил и на сутринта, ако можеше да се съди по смачканите дрехи и пепелявата кожа. Изведнъж той удари джакпот от двеста и петдесет долара. Монетите започнаха да се изсипват в шапката му. Той викаше и се смееше, прегърна жена си и накара децата да започнат безкрайното броене на плячката.

Пол пристигна тъкмо преди Нина и опашката да влязат в преддверието.

— Бях се загледала в този автомат — оплака се тя. — Пръстите ме сърбяха от нетърпение. Сигурно съм загубила двеста и петдесет кинта само заради теб.

— Стига си мърморила. Сигурно съм те спасил от комарджийската болест. Ще бъдеш ли така добра да обясниш какво правим тук? Не само че философски не одобрявам посещението на порочни вертепи в ранния следобед, но и на теб не ти е съвсем в стила.

Разказа му за колата на Дария. Той потърка чело и каза:

— Аха. Това обяснява защо беше толкова бясна на Дария Зак онази нощ в гората. Тя е била там в нощта на убийството и те е излъгала.

— Да чуем какво ще ни каже днес.

Седнаха в креслата с имитация на кожа, разположени върху малък полукръгъл подиум, покрит с пурпурно кадифена драперия. Бронзов парапет ги делеше от останалата измет долу.

— Как се сдобихме с този разкош? — попита Пол.

— Нали си инвалид.

— Шегуваш се.

— Не. Казаха, че може би ще имаш проблеми на масите долу. Не съм се възползвала, честна дума.

Театърът, макар и да не се пръскаше по шевовете, бе изпълнен с доста хора за следобедно представление. В дъното имаше голям екран, който сега беше празен, но сигурно щеше да показва подробностите от магическите трикове. Над него висеше надписът: „Фантастична фантазия“. До масата им се появи сервитьорка, облечена във фрак, който стигаше някъде около кръста й, където започваха черните й чорапи. Изникна пред тях, преди още да се бяха нагласили удобно в креслата. Предвид ранния час те се задоволиха с леки напитки.

Постоянният полунощен ефект на казиното се усилваше от примигващите светлини, които почти не пробиваха полумрака, и от рехавите лъчи, проблясващи по тъмния таван. По масите блещукаха свещи. Пол се протегна за напитката си и без да иска, бутна Нина по ръката.

— Опа! — каза той.

Фокусникът бе облечен в оранжево трико електрик. Вдигна във въздуха пет палки под съпровода на маниакална музика — някаква смесица от празничен хор за деня на Вси светии и Увертюра 1812. После прибави към сценката и обръчи. Големи сребристи обръчи, които въртеше с врата си.

— Каква волност! — възкликна той, като изпусна една от бухалките. — Сигурно ще ме уволнят.

Магьосникът Месмеро изглеждаше изключително елегантно в скъпия си фрак и поднесе чудесно шоу с гълъби, ножове и шегички, които възхитиха децата. Дария се показа само веднъж на сцената като класическото момиче, което се крие в кутия, набучена с много мечове, и което после излиза невредимо под звука на фанфарите. Отдалече и силно гримирана можеше да мине за една от многото младолики асистентки, но Нина усети отчаянието в резките й движения и прекалено широката усмивка. Когато накрая номерът свърши, Нина се зачуди колко ли време ще се задържи тя в тази си роля.

След като публиката понамаля, Нина и Пол поговориха със сценичния мениджър, който им позволи да влязат зад кулисите и да поговорят с Дария.

Откриха я в гримьорната, облечена в одърпана роба. Поздрави ги разсеяно и продължи разговора си с Месмеро, който стоеше пред нея с ръце на бедрата. Сега той изглеждаше по-възрастен, намръщен. Цялата му сценична харизма се беше изпарила.

— За малко да се убиеш вътре! — викаше той. — Знаеш не по-зле от мен, че трябва бързо да си заемеш мястото и да не се мяркаш на пътя ми.

— Схвана ми се кракът — тихо се оправда тя.

— Тази простотия можеше да ме провали! Само си представи лицата на всички, ако момичето излезе от кутията цялото в кръв. — Внезапно забеляза Нина и Пол да надничат от прага. Тръгна си и през рамо й подхвърли: — Съжалявам, Дария. Трябва да си потърсиш друга работа. Ще ти помогна да си намериш нещо, ако успея.

Дария се обърна към огледалото и започна да бърше лицето си с някакъв парцал.

— Вече спи с Регина — обясни тя. — Просто се чувстваше задължен да направи един последен жест, защото той ме запозна с Кайл, а моята роля пропадна, както и всичко останало. Надявам се, че прослушващите ще си променят мнението за пеенето ми. А едно момиче ме светна за жесток номер…

— Приеми моите извинения, ако сме дошли в неподходящо време — каза Нина, — но беше страшно трудно да се добере човек до теб.

— Радвам се да те видя, Нина. Съжалявам, че си изпуснах нервите след заседанието на съда.

— Забрави го. Денят беше наистина труден.

— Получих съобщението ти. Нямах време да ти се обадя. Репетиции — оправда се Дария. — Не че ми помогнаха с нещо. — Сви рамене. Гледаше тъжно. — Хайде, казвай, предполагам, че е нещо по случая на Ники, нали? Някакви новини?

— Не е новина, Дария. Просто един въпрос. Твоята кола ли е била паркирана пред къщата на Бил Сайкс в нощта, когато е бил убит?

— Моята кола?

— Твоята кола.

— Някой е казал, че я е видял?

— Да.

Тя осмисляше известно време информацията.

— Беше ли там през онази нощ?

— Надявах се никой да не научи. Изчакайте ме да се облека и ще поговорим в бара.

Значи е истина. Настроението й стана мрачно. Не можеше да понесе и една секунда още в тъмното казино. Искаше да се измъкне навън, на слънце, където можеше да вижда по-ясно Дария.

— Не — отвърна тя, — в офиса ми.

След непрогледните царства във вътрешността слънчевата светлина порази очите й като светкавица. Решиха да се срещнат в сградата. Качиха се в колите и Дария поведе на запад към магистралата. Въпреки че при Сенди чакаше един недоволен клиент, те влязоха направо в конферентната стая и затвориха вратата.

Навън езерото бе осеяно от платна, които се полюляваха от следобедния бриз. Дария седна с лице към прозореца, а слънцето блестеше в очите й. Нина и Пол се настаниха пред нея в класическото разположение за разпит, въпреки че не бяха възнамерявали подобно нещо. Нина извади един жълт бележник и химикалка. Махна капачката на химикалката и я хвърли на масата. Всички проследиха с поглед как тя се изтърколи.

— Разкажи ни за нощта, в която умря Бил Сайкс.

Дария се облегна назад, затвори очи, след това бавно ги отвори, привиквайки към светлината.

— Има някои неща за Ники, които не съм ви казвала, и бих искала да започна с тях. Може ли?

— Разбира се. — Нина не погледна часовника си. Другият й клиент трябваше да почака.

— Изчезването на баща й беше ужасна загуба. Оттогава минаха шест години. Ние, възрастните… добре, имаме начини да се възстановяваме от подобни неща, но едно дете няма нищо освен спомени, които избледняват с всеки изминал ден. Тя непрекъснато питаше за него. Къде е той? Защо ни напусна? Кога ще се върне обратно? Първо бях търпелива. След това не можех да понасям непрекъснатото й напомняне. След известно време отказах да й отговарям. Имаше резултат. Престана да разпитва за него. Реших, че го е изживяла. Сега си мисля, че фатално съм сгрешила в преценката си.

— Как вървяха нещата… преди да ви напусне съпругът ти? — попита Нина.

— О, беше такъв удар. Бет и Бил живееха тук, в града, и ние бяхме доста близки. Моят съпруг и Бил често играеха карти заедно. Пътувахме заедно по планините, заедно спяхме в палатки, беряхме гъби. После, след като се роди Ники, прекарвахме доста време в дома им край езерото. Плувахме… — Гласът й спадна и Дария се загледа в тавана, потънала в спомени. — Нека да ви кажа нещо. През онези години се чувствах истински щастлива. Никоя жена на света не можеше да е толкова щастлива.

— Какъв човек бе съпругът ти?

— Срещнах се с Никълъс на един концерт в Ривърсайт. Свиреше на бас. След като се появи Ники, започна да се занимава с обущарство, за да имаме пари и всички да сме осигурени и щастливи. Поправи къщата. Имах навика да садя цветя всяка есен и винаги имахме цветя през пролетта, защото докато Ники беше малка, не работих в продължение на няколко години. Беше луд по Ники. Научи я да кара планински байк, преди да навърши осем години. Работеше упорито през деня, въпреки че истинската му любов беше музиката. Специализира се в освежаването на по-западнали хотели. Месеци след като изчезна, по телефона непрекъснато го търсеха за работа.

Далечният тътен на уличното движение се смесваше с думите й.

— Знам, че Ники ме обвинява, че съм го принудила да напусне. Може и да е права. Помислих си, че може би двете сме му били твърде голямо бреме, за да ни издържа. Вярно е, имахме караници за пари. После си казах: може би е решил сериозно да се заеме с музика. Но… аз обичах музиката му, исках да успее. Предполагам, че е отишъл в Лос Анджелис, където е музикалният бизнес, освен ако не си кънтри певец. Тогава мястото ти е в Нешвил. Някъде трябва да е успял, след като ни изпращаше пари на няколко пъти. Мислех и мислех и не мога да разбера защо не ни взе със себе си, ако е решил да промени живота си. Понякога мъжете просто си тръгват и никога не можеш да разбереш защо. След като той напусна, вече не се виждахме често с Бет и Бил. Живеехме в различни светове. Бил беше истинска местна знаменитост. Даваше пари за всякакви благородни каузи и подкрепяше политиците, които харесваше. През цялото време го даваха по телевизията. Трябваше да пази репутацията си. Ние с Ники не се вписвахме в плановете му. Плъзгахме се към дъното. Реших, че няма да съм от полза на Ники, ако само се мотая наоколо, и затова потърсих начин да се възстановя. Струва ми се, че Бил нямаше добро мнение за моето лекарство.

— Беше ли съгласна Бет с мъжа си?

— О, от време на време се обаждаше. Но в тяхната връзка Бил беше силната страна. Той просто ни изхвърли от мислите си и Бет тръгна с него.

— Трябва да те е заболяло — каза Нина.

— Можех да разбера. Наистина. Имам предвид, че нямаше как да ме поканят на голф или за един уикенд на Мауи. Начините на живот бяха толкова различни, това е всичко. Но щяхме да говорим за Ники, нали?

Дария погледна Нина за потвърждение. Тя кимна, макар да бе съгласна само наполовина.

— Преди няколко години Ники започна да се отдръпва. Първо го отдадох на възрастта й. Но тя не се оправи. През цялото време четеше в стаята си и започна да се оплаква, че мрази училището. Може би докато е била в стаята си, внезапно е решила, че Бил ни презира, защото сме бедни. Тя е млада. Това е пронизало сърцето й. Тя е решила, че в нас наистина има нещо сбъркано и ние си заслужаваме да бъдем презирани. Понякога имах трудности с плащането на сметките и други такива неща. Неорганизирана съм и… Доходите ми не са особено постоянни. Бил и Бет просперираха, а ние — не. Това я вбесяваше. Опитах се да я науча как негативните чувства се връщат обратно, но тя… ох, тя беше само на четиринайсет. Мисля, че тогава започна да мрази Бил.

Дария въздъхна.

— Беше ми трудно с Ники през последните една-две години. Воюваше с родителите си както всеки друг. Търсеше своя път към щастието. После Бил ми предложи да закупи моя дял от земята, която дядо Логан остави на мен и Бет. Не казах в началото на Ники, защото знаех, че тя по принцип щеше да се противопостави. Когато Ники прегледа договора, реши, че Бил ни е измамил. Не говореше за нищо друго и като казвам нищо, имам предвид абсолютно нищо. Ден и нощ. Всичко сме пожертвали. Раят в пустинята ни изчезнал, откраднат от злия чичо Бил.

Сплете ръце върху масата.

— Така че през онази нощ, нощта, когато Бил умря, когато открих, че е изчезнала, скочих в колата си и отидох до къщата на Бил и Бет. Не мога да ви обясня в какво състояние бяха мислите ми. Защото… тя беше заплашвала. Но нямате позволение да казвате това никому — допълни бързо тя. — Ще отричам всичко казано.

— Успокой се — каза Нина — Аз съм нейният адвокат, забрави ли? Не искам да изпадне в беда. Продължавай, Дария, говори за заплахите.

— Те не са важни. Все едно не съм ги споменавала. Детска работа. Толкова я болеше. Да държиш сметка какво казва момиче на нейната възраст е престъпно. Както и да е, към десет и половина паркирах колата си, приказния си Фолксваген, и влязох в къщата.

— Предната врата… — започна Нина.

— … беше отворена, да — довърши Дария. — Иначе нямаше да мога да вляза. Бет ми се беше обадила преди няколко дена, че ще отскочи до Лос Анджелис, за да навести приятелката си Ян, и знаех, че не си е у дома. Потърсих Бил. Погледнах в дневната и след това в антрето. Накрая отидох в кабинета му. Открих го да лежи на земята. Господи, каква гледка!

— Мъртъв ли беше? — попита Нина. — Провери ли?

— Проверих. Беше мъртъв. Все още топъл. — Тя потрепери.

— Докосна ли го?

— Хванах го за китката. Погледнах в очите му. — Собственият й поглед се плъзгаше из стаята. — Мисля, че това беше най-лошият момент в живота ми. Сънувам тези отворени очи. Можех да усетя болката в тях. След това ме осени една мисъл, от която сърцето ми направо спря. Помислих си за Ники. Помислих си, че който го е сторил, може да е още навън. Може би точно в този момент я наранява. Пуснах китката му и отворих вратата, която водеше към басейна. Затичах се натам. И тогава видях любимото й яке да виси на храстите.

— На вътрешната страна на вратата няма отпечатъци от пръсти — отбеляза Пол.

— Носех ръкавици — обясни Дария. — Ръцете ми измръзват през нощта.

— На местопрестъплението не е намерено яке — провери в записките си Пол.

— Защото го взех със себе. Измих го и го изсуших. Сложих го в шкафа, преди да дойде полицията.

— Ники споменавала ли го е?

— Мисля, че напълно е забравила за него.

— Откъде знаеш, че го е загубила точно през онази нощ? — попита Нина. — Може да е останало от някоя нейна предишна визита.

— Не може, защото предишната сутрин прах и то бе в прането. Ох, Нина, трябва да я спасим!

Нина и Пол се спогледаха.

— Дария, Ники знае ли, че си я видяла там? — попита Нина.

— Не.

— Защо не знае?

— Не съм й казвала.

— Ти си взела якето й, за да я защитиш, да прикриеш уликата, че тя е била там, и не си й казала?

Дария се усмихна и им предложи едно от безподобните си обяснения.

— Правих се, че не знам, че е била там, за да разбере колко й вярвам, без значение какво казва и какво изглежда е направила. Реалността на случилото се през онази нощ не е толкова важна, колкото нашето усещане за нея, а исках тя да разбере, че независимо какво се е случило, аз съм винаги, сто процента зад нея. Затова не й казах. Фактът, че якето й беше там, не е толкова важен. Знаех, че Ники не може да направи такова нещо, следователно няма нужда някой да узнае за якето.

Нина не можеше да тръгне срещу себе си. Като майка бе безрезервно влюбена в Дария. Обичаше я, размахала пушка, за да защити дъщеря си и нейния син, обожаваше лъвската й стойка през онази нощ. Колко жалко, че като адвокат не можеше да повярва и дума на това, което казваше. Тази невъзможно разпиляна майка с необичайно интелигентна дъщеря, с неочаквани умения да борави с оръжие и безспирни лъжи пораждаше у нея дълбоки съмнения.

— Криеш ли още нещо?

— Не. Взех якето и се затичах към колата.

— Оставихте ли отворена външната врата? — попита Пол.

Тя се замисли.

— Мисля, че я оставих отворена.

— Помислихте ли за отпечатъците си?

— Както казах, носех ръкавици, защото беше студено, така че въобще не ми мина през ума за отпечатъци. На единия крачол имаше кръв. Изпрах я с вода веднага щом се върнах и после още веднъж изпрах панталона. Кълна се, това е.

— Кажи ми друго — настоя Нина. — Казвала ли си на Бет, че си била там през онази нощ?

— О, не. Не можех заради Ники, но беше толкова ужасно да оставя Бил в онова състояние, че когато я посетих миналата седмица, за малко да й призная. Трябваше ли? Но не виждам как това би могло да й помогне.

— Полицията ще научи, Дария — предупреди я Нина. — Заради свидетелката госпожа Гарибалди.

— Ще излъжа — заяви Дария. — Няма да споменавам за якето, става ли?

Това бе един от моментите, когато на Нина й се искаше да скочи, да прегърне Дария и да я остави да прави каквото си иска. Само че тя я беше попитала дали става. Пол имаше отвратено изражение, сякаш се досещаше какво ще отговори Нина и никак не го одобряваше.

— Ако те попитат, ще трябва да кажеш истината, Дария. Не трябва да лъжесвидетелстваш.

— Мога да напусна града. Ох, не мога. Не мога да оставя Ники.

— Разковничето е, че не е необходимо да предоставяш доброволно информация.

— Значи ако не ме попитат директно…

Нина имаше право да свие рамене и го направи.

— Разбираш ли, че това води до абсолютно различно развитие на нещата?

— Разбирам, това е още едно доказателство, че Ники е била там — промълви Дария. — Това не е хубаво.

— И те поставя на сцената на убийството.

— Какво?

— Ти си била там.

— Казах ти, че когато отидох, той вече беше мъртъв.

Нина се опита да разчете изражението й, но Дария се бе отместила от светлината. Беше трудно да се гадае по лицето й. Мислимо ли е въобще да не се е сетила, че нейното присъствие може да послужи за улика срещу нея?

— Откъде да знаем, Дария — каза вместо нея Пол. — В началото вие ни излъгахте, че не сте били в къщата. След това сте скрили улика и сте били с ръкавици на местопрестъплението. Вие казахте, че сте искали да защитите дъщеря си, но се изпуснахте, че дъщеря ви е отправяла заплахи към убития.

— Освен това свидетелства, че Ники не е била у дома си по време на смъртта на доктор Сайкс — допълни Нина. — Така си създала впечатление, че си си била у дома. Ти си си осигурила алиби, а Ники изгоря.

— Никога не съм разсъждавала така. Никога. Колко грозно правите всичко. Единственото, което искам, е да спася дъщеря си!

— Знаеш ли какво си мисля? — ядоса се Пол и продължи по-грубо: — Че ти не си могла да понесеш мисълта, че богатият мъж на сестра ти презира вас двете с Ники. Мисля, че си изпитвала такова финансово затруднение, че той те е убедил да вземеш решение, което не си искала, когато си продавала земята. Мисля, че ти си завиждала на стила им на живот. Те са живели като царе в замък и не са ти обръщали никакво внимание. Гадничко, нали?

Пол беше този, който се усмихваше гадничко.

— А като споменах сестра ти, сега, като го няма мъжа й да държи здраво затворено портмонето й, тя е станала много по-щедра, нали? Отново сте се сближили, както е било като деца. Тя е тук да ти помогне с пари, когато си в нужда. Ти имаш много повече причини от Ники да убиеш Бил Сайкс. — Той застана близо до Дария и се надвеси интимно над нея. — Може би ти си открила, че той действително те е измамил. Вероятно си открила, че земята всъщност е достатъчно ценна. И когато си отишла там…

Дария скочи от стола и побягна през вратата към приемната, отвори я с трясък и уплаши търпеливо чакащия клиент. Обърна се на прага.

— Казах ви истината! Вие сте виждали толкова лоши неща. Вие сте зли. Не можете да различите един честен човек.

— Ау — възкликна Нина, след като Дария изчезна.

Бедният клиент беше изцъклил поглед от случката, но те го оставиха да се мъчи и затвориха вратата на конферентната зала.

— Да — съгласи се Пол.

— Права е. Виждали сме твърде много лоши неща.

— Какво? Трябва ли да се чувстваме виновни, че сме разкрили какъв лъжец се оказа тя? — Пол отиде до машината за кафе и си наля някаква мътилка, останала от сутринта. — Луис вече е казала за колата на полицията. Накрая ще се досетят, че е нейната.

— Какво мислиш?

— Ако ни казва истината, тя е скрила информация с критична важност от теб и от всички други. Ако лъже, тя е убила Сайкс, а заради нея дъщеря й преминава през ада. Предполагам, че е напълно възможно Ники също да е я видяла и сега да я защитава.

— Не искам да е тя, Пол.

— Размисли още веднъж. Тя не ти е клиент. Трябва да тръгвам. Вече е два и половина. Трябва да отида до Карсън Сити и да се срещна със следователя по самолетната катастрофа.

Той тръгна и веднага се появи Сенди да съобщи, че клиентът де факто е преминал през всички стадии на очакването — от раздразнение до гняв през безнадеждност до пасивно примирение. Нина почти не можеше да мисли повече този следобед. Ала все пак в съзнанието й се промъкна едно видение: Дария, Никълъс и Ники — едно щастливо семейство, преди да започне всичко, преди Дария да се плъзне надолу, а Ники да израсне с горчивина в душата.

Откри, че ненавижда Никълъс Зак, защото всичко е започнало с него и вече бе твърде късно нещо да се оправи.

ГЛАВА 19

Ники използва един от дните на домашното си затворничество да се поразтърси из Интернет за минералите, но не успя да открие снимки на камъни, които да изглеждат като нейните. Когато Нина се обади за петнайсети път, опитвайки се да свари Дария, тя с равен глас я попита дали е открила нещо. Усещаше, че Нина не иска да я разстройва, но няма да я излъже.

Така че вече знаеше. Камъните бяха опали. Нина не можеше да каже колко струват. Отново Интернет беше безпомощен. Откри в един сайт информация за продажба на австралийските опали, но те по никакъв начин не приличаха на нейните прашни камънаци.

Зареди собствената си уеб страница. През последните няколко дена бе се занимавала с анимации, добавяне на линкове и форматиране. Сега сайтът й изглеждаше невероятно трашарски. Нейният МР3 клип беше там, достъпен за всеки желаещ да го свали. Беше възбуждащо. Зареди още две песни, които записа веднага щом Дария отиде на работа. Бяха страхотни. В тях бе изкрещяла цялото си нещастие. Само вокал и китара. Сега й беше трудно да говори, но както винаги се чувстваше далеч по-добре, след като бе изляла целия си гняв. Помисли малко и промени заглавието на страницата на „Арестувано момиче“.

Излезе от мрежата. Изгаси компютъра и осъзна, че трябва да излезе и от къщата или просто ще полудее. Искаше да отиде до парцела, но беше немислимо. Поне да можеше да провери колко струват опалите.

Проблемът бе, че беше изключително ограничена в действията си. Ако беше детектив, не само щеше да знае какво да направи, но щеше да има кола, фалшиви документи и всякакви други полезни неща. Вместо това имаше охранителна гривна на глезена си, предаваща местоположението й на някой отегчен бюрократ, който на практика имаше власт над живота и смъртта й.

В телефонния указател откри, че в града има бижутерски магазин. Обади се и отсреща отговори женски глас.

— Имам няколко опала, ще можете ли да ги погледнете?

— Собственикът може, но днес не е в града.

— А утре?

— Разбира се. Донесете ги. Попитайте за Дигър.

Сега трябваше да се освободи от проклетия електронен монитор.

Хамид знаеше доста неща за електрониката. Цял час прекара пред телефона, но не успя да се свърже с него. В отчаянието си звънна на Джейн, която имаше влечение към техниката. Обади се майка й и много учтиво я помоли повече да не им се обажда и да не ги посещава. Почувства се скапана. Нежелана.

Хубаво име за група.

Още един час сърфираше в Интернет. Подкрепяйки се със сандвич с фъстъчено масло, разучи един сайт, в който се обясняваше как работи електронното следене. Колкото и да се опитваше, не откри нищо за хора, които са успели да се откачат от подобна гривна. Отвратена се приближи до прозореца с бутилка сода в едната ръка и телефон в другата.

По това време Боб трябваше вече да е излязъл от училище. Откри го при братовчед му.

— Трябва да дойдеш — каза тя.

— Защо? — звучеше жизнерадостно и това я вбесяваше.

Как е възможно да се чувства толкова добре? А тя бе толкова отегчена, закована на стената!

— Ще ти обясня, като дойдеш.

Пауза.

— Хей, важно е.

— Ако е толкова важно, не виждам защо не можеш да ми кажеш по телефона.

Имаше чувството, че се е протегнал по телефона и я е ударил по носа.

— Имаше ли много проблеми заради нощта, когато дойде тук?

— Един месец не трябва да докосвам компютър. Следващият уикенд няма да мога да отида с братовчедите си до Сан Франциско. Никаква телевизия, докато адът не замръзне. Освен това майка ми вече ми няма никакво доверие. Ако те посетя отново, сигурно ще ме запише в някое военно училище във Вирджиния.

— Тя ме мрази като всички останали.

— Не. Щеше да се откаже да те представлява, ако не те харесваше.

Ники осъзна, че нейните желания вече нямаха значение. Всяко влияние, което е имала преди над него, всяко чувство, което е изпитвал към нея, бе изхабено и нямаше какво да го поддържа. Заболя я.

— Добре, ще ти кажа. Сам ли си?

— Да.

— И никой не подслушва наоколо?

— Хайде, Ники. Никой не смята телефонните ми разговори за толкова важни.

— Е, някои хора не искат децата им да си говорят с мен. Майка ти забрани ли ти да си говориш с мен по телефона?

— Не.

Той лъжеше. Знаеше го. Той знаеше, че тя знае. И все пак продължаваше да си говори с нея. Това все пак е нещо.

— Става въпрос за електронния монитор.

— Какво за него?

— Огледа ли го?

— Не.

— Представлява пластмасова лента с трансмитер с големината на хотелски сапун. Може би малко по-голям. Както и да е. Сега ще ти кажа как работи. Към него е включен компютър, които ме следи, когато съм в къщи. А ако трябва да ходя в съда, те го препрограмират, за да заработи отново, когато се завърна. Следиш ли мисълта ми?

— Ъхъ.

— Когато компютърът разбере, че си нарушил ареста, той изпраща съобщение, понякога веднага, понякога след няколко часа. Първо си помислих да сваля това нещо и да го оставя на леглото. Но лентата е много здрава и не може да се среже или да се свали. Нищо не може да се направи с нея. Следващото нещо е просто да изключа захранването му. Но прочетох, че тези неща имат допълнителна батерия, които изпращат по-късно съобщението. Както и да е, вече нямам никакви идеи. Помислих си, какъвто си умен и техничар, дали няма да ти хрумне нещо…

— Искаш да махнеш монитора си?

— Можеш ли да ми помогнеш?

— Не.

— Чуй ме, отчаяна съм. Трябва да открия нещо и не мога да го направя оттук. Моля те, помогни ми в тази дреболия.

— Вече провери ли в Интернет?

— Да. Няма нищо.

— Не се сещам за нищо друго.

— Е, много ти благодаря. Боб, не можеш ли да дойдеш поне за малко?

— Просто не мога.

— Значи ме изоставяш. Последният ми останал приятел! — тресна слушалката, като дишаше тежко.

Щеше да полудее, ако не напуснеше къщата. Трябваше да се измъкне. Трябваше.

Обади се на семейния си лекар.

— Трябва да ме прегледате веднага, толкова съм уплашена от симптомите. Страхувам се, че ми се случва нещо лошо… — знаеше симптомите наизуст. Бяха им ги набивали непрекъснато в училище. — О, моля ви. Не ме карайте да говоря за това. Ох, добре де, СПИН. Утре в десет, звучи добре.

Мразеше кръвните тестове. Мразеше проникването на иглите в нея, но искаше бързо да се съгласят на преглед. Не можеше да има СПИН. Още не беше правила секс.

Когато Големият брат се обади следобед, тя поиска позволение да се види с лекаря си на другия ден. След дълги покашляния и увъртания, след тежки преговори в стил Арафат и Барак те направиха компромис и й позволиха да отсъства за три часа и нито секунда повече. Това й даваше петнайсет минути за даване на кръв, бърз набег до клиничната лаборатория — ще й отнеме между четирийсет и пет минути до час. Значи й оставаха два часа, достатъчно да се види с Дигър.

Върна се в спалнята си, бръкна под гардероба и извади малка торбичка с цип.

Да скриеш най-ценното от съкровището си беше стар трик. Тук пазеше своя фотография, седнала на рамената на баща си, хванала го за косите и широко отворила уста, надала вик на удоволствие. Имаше и още една на майка й и на баща й в деня на сватбата им. Баща й винаги се усмихваше така, сякаш в него напира бурен смях, който всеки момент ще изригне; носеше кожени панталони и раздърпана риза. В някои самотни мигове тя обичаше да разглежда широкия му нос, кожата с цвят на праскова. Имаше чувството, че помни миризмата му. Като на бадем. Не беше сладка, не беше тежка. Просто неговата.

Остави настрана фотографиите и другите неща и се приближи до огрения от слънцето прозорец. Беше благодарна на откачения си, както си мислеше тогава, ход да скрие най-големите камъни и да не ги даде на Нина. Отвори торбата и извади най-едрия с размерите на синя слива. Отиде до банята, изми камъка с вода и го избърса с хавлия.

Как само блестеше!

— Опал — каза на глас тя.

Прекара останалата част от деня в кухнята да чисти камъните, потна от силното слънце, и да маха малките парчета мръсотия с пинсета. Системата се опитваше да пороби духа, но тя щеше да се бори.

Малкият град Карсън Сити, столица на Невада, бе предимно казина и антикварни магазини в западнали, но някога вдъхвали респект сгради. Федералната сграда представляваше копие на малък гръцки храм и изненадваше с красотата си.

Пол седеше с главния следовател на НСБТ, който отговаряше за следствието по катастрофата на „Бийчкрафт“-а на Скип Бейли. Трафикът бе толкова близо, че Пол почти усещаше гумите да го настъпват по краката. Но Чък Дейвис, следователят, ни най-малко не се безпокоеше от шума. Почеса се по обръснатата си до синьо брадичка.

— Получихме информация от радарната станция. Пилотът плътно е следвал полетния план. Не се е изгубил.

— Някакви следи от повреда в апаратурата му?

— Засега не. Проверихме записите на поддръжката. Едно нещо трябва да му се признае: пилотът е бил безкрайно педантичен. Нищо не е пропускал. Посрещал е и е надвишавал изискванията ни за безопасност.

Уверен във фактите и мнението си, Дейвис говореше от висотата на правителствен служител.

— Той разбрал ли е, че пада?

— Колесникът му е бил спуснат, което говори, че се е опитал да се приземи, но в тази планинска местност това е почти невъзможно. Така че в един момент е разбрал.

— Един вестник в Рино твърди, че работната теория е пилотска грешка?

— Върви процес на последователно елиминиране. Знаете ли колко неща могат да тръгнат зле за един пилот?

— Имате предвид, ако оставим настрана механиката?

— Да.

— За физически проблеми ли говорите? Защото те сигурно са милион. Чух за разни неща, които могат да повлияят зле на пилотите. Недостиг на кислород, блокиране на слуха, на синусите, хипервентилация, отравяне с въглероден окис…

— Два дена преди катастрофата Бейли е бил на посещение при своя лекар. Бил е в идеално здраве. Летял е ниско, което почти изключва хипоксията. Нямаме информация, която да показва, че това е било нещо друго, а не рутинен чартърен полет като стотици подобни, следователно е изключена и всяка форма на стрес. Затова сме се насочили към някакъв проблем с осезанията.

— Чрез процеса на елиминацията?

— Точно така. Свикнали сме да разчитаме на осезанията си за всякакъв вид информация. В повечето случаи пилотите са тренирани да разчитат на информацията от уредите. Все пак в много случаи тази информация може да доведе до погрешни заключения, когато летите. Чували ли сте за илюзиите по време на полет?

Пол беше чел за тях. Беше преценил, че те са най-вероятният път, по който ще поеме следствието, тъй като не съществуваше нищо по-лесно доказуемо.

— Не — каза той от нетърпение да научи повече.

— Те са сред най-често цитираните фактори за фаталните самолетни катастрофи.

— Наистина ли?

— Една категория от илюзии причинява пространствена дезориентация. Друга възниква при маневрите за приземяване. Тъй като Бейли не се е опитал да приземи самолета, решихме, че е бил повлиян от първия вид. При тях движението на самолета дава погрешна представа за позицията. Пилотът трябва да си възвърне ориентацията, като потърси фиксирани точки по земната повърхност, или да използва самолетните инструменти. Ако извърши корекцията само въз основа на собствените си осезания, това може да е фатално.

Пол си представи как малкият самолет с двамата мъже в него се плъзга в нощта.

— Само един пример, да кажем, че Бейли започва бавно да се накланя на една страна, твърде бавно, за да се активира двигателното осезание във вътрешното ухо. Забелязва в един момент и бързо се коригира. Това му създава илюзията, че прекалено се е наклонил на другата страна. След това той връща самолета обратно в неговото опасно положение и дори може да го изправи във вертикална плоскост.

В представите на Пол двамата мъже се разлюляха.

— Свидетелите не описват нещо подобно да се е случило преди катастрофата — каза той.

— Съществува също гробищното завъртане. Ако пилотът се завърти и правилно се поправи, може внезапно да му се стори, че се завърта в обратна посока, така че отново се завърта.

— Не е имало завъртане…

Дейвис не му обърна внимание.

— Освен това съществува фалшивият хоризонт…

— Нощта е била ясна.

— Но е било нощ. Всъщност опасно време, за да си във въздуха. После идва автокинезата.

Дейвис вече би трябвало да разбира, че Пол не е невежа по тези въпроси, но продължаваше.

— Има и инверсна илюзия, където внезапната промяна от издигане към хоризонтален полет създава чувството, че самолетът пада назад. Пилотът навежда носа, което пък засилва илюзията и води до катастрофа.

Почака за възражение от страна на Пол и доволно изръмжа, когато такова не последва.

— После идва елеваторната илюзия, при която някой възходящ въздушен поток внезапно предизвиква рязко вертикално ускорение. Пилотът отново навежда носа… Както и да е, разбирате идеята. Има толкова много възможности.

— Възможности.

Но в традицията на всички разказвачи Дейвис беше оставил най-хубавото за накрая.

— Моето предположение за случилото се е соматогравитационна илюзия. Ако пилотът бързо редуцира дроселите, самолетът губи скорост. Пилотът се дезориентира и вдига носа на машината нагоре. Това води до засечка на двигателя. — Лицето зад прозореца се обърна към пилота с мълчалив писък. — Пилотът не изпуска уредите, а самолетът полита надолу; безшумно като полет на птица до последния момент. Унищожение.

Дейвис сви рамене.

— Може да се случи и с най-опитните и умели пилоти.

Той е имал хиляди летателни часове. Но понякога инстинктите ни лъжат, и то настоятелно.

— Предположение казахте, нали? — попита Пол.

— Имам чувството, че интересите ви са насочени към друг случай, господин Ван Уегънър. Дали няма връзка със застрахователите?

— Не.

— Какъв по-точно е интересът ви към тази катастрофа?

— Може да е свързана с едно убийство в Саут Лейк Тахо.

— Имате предвид бащата на пътника? Имате ли някакви доказателства за връзката?

— Засега не — призна Пол. — Затова съм тук. Вижте, господин Дейвис, от години се занимавам с подобни случаи. Знам, че има връзка.

Дейвис вече бе загубил интерес.

— Ако откриете нещо сигурно, обадете се — каза той. — Виждали сме стотици подобни инциденти. Не можем да стигнем до заключение без потвърждение във формата на свидетелско показание, документация за физическото състояние на самолета или подобни доказателства.

И добрият стар процес на елиминирането. Пол не се и съмняваше, че до този метод се е стигнало след купищата черна работа през годините. Следователно това щеше да е тяхното заключение и Дейвис едва ли щеше и да си помисли друго.

— Вие лично убеден ли сте, че се е случило нещо подобно? — попита Пол. — Ако Скип Бейли беше например ваш баща, това обяснение щеше ли да ви задоволи?

— Интервюирахме свидетели, които обясниха, че самолетът е планирал, преди да се разбие. Това означава, че двигателят не е работил. И, разбира се, трябва да си припомните, че преди години пилотът вече е допускал подобна грешка.

— Нека да го кажем направо. Вашата служба е стигнала до заключение, че Скип Бейли въпреки двайсетте си години професионален опит е допуснал грешка на новак.

— Крайният ни доклад, разбира се, ще излезе след известно време…

Да, разбира се, бяха им необходими месеци, за да генерират книжа, документи, да ги подписват и копират.

— … но да, вярвам в истинността на анализа ни.

Дейвис стана и двамата си стиснаха ръцете.

— Едно последно нещо — подхвърли Пол по пътя към вратата, а Дейвис го изгледа с изражение на многострадално търпение. — Просто за да удовлетворя госпожа Бейли и адвоката по случая Зак. Ще ни спести много неприятности. Може ли да огледам самолета?

— Не и по време на следствието.

— Но то няма да приключи цяла година. Може да предотврати съдебни процеси. Нека да ви помогна да се оправите с роднините. Знаете как е.

— Добре, може да се уреди нещо — промърмори Дейвис.

ГЛАВА 20

— Чисти къщата на една приятелка — каза Ники на Нина. — Четирийсет кинта за четири часа.

Седеше върху едно петно от слънчева светлина върху стълбите на верандата, обута в къси панталони и със закопчана догоре кафява риза, която й стоеше увиснала като конопен чувал. Беше подпряла лактите си на коленете, а брадичката на китките. Беше осем и половина сутринта.

— Какво има сега?

— Майка ти не ти ли каза?

— Не разговаряме помежду си. Съжителстваме. Аз искам сандвич с фъстъчено масло и тя ми подава хляба. Тя иска да гледа сапунени опери и понякога ми дава долар-два. Позволявам й.

Ники можеше да е забавна. Осъзнавайки, че едва ли може да очаква покана да влязат в къщата, Нина се облегна на перилото. Улицата беше тиха, всички съседи си вършеха някъде своите си работи. Чудеше се дали Ники се занимава с индивидуалното си обучение, както се предполагаше, след като не може да ходи на училище. Не й се искаше да попита. Не желаеше да се забърква в нищо странично от нейния случай, а точно днес имаше една болезнена тема за разискване.

Откъде да започне? Пое си дълбоко въздух и реши да дава направо.

— Дойдох да поговорим за майка ти. Вчера дойде в офиса ми и си призна, че е била в къщата на чичо Бил в нощта на убийството.

— Наистина? Не се изненадвам. Ти учудена ли си? Когато се запознахте, сигурно се е пръскала по шевовете от глупости. А сега вече ги ръси наляво и надясно.

Много добре измислено за едно шестнайсетгодишно момиче. Всъщност Ники не изглеждаше изненадана. Лекомислието й накара Нина да стане подозрителна.

— Значи не знаеш нищо по въпроса?

— Не.

— Искам да ти напомня нещо, за което те помолих преди. Когато си признала на полицаите къде си била в нощта на убийството, ти си си мислела, че най-лошото, което може да ти се случи, е да те пратят за кратко в изправителен дом. Казах ти, че това не е вярно. Гледаш ли полицейски драми по телевизията?

— Понякога — подсмихва се тя.

— Виждала ли си сцени от затворите?

— Разбира се — нетърпеливо отвърна Ники.

Нина се наведе и нежно й каза:

— Наистина изглежда така, Ники. Хора зад решетките. Викат… шумът е непоносим. Няма личен живот. Непрекъснато наблюдение. Няма къде да отидеш, с кого да се видиш. Няма нищо за вършене. Само ти и няколко съкилийнички, които няма да харесваш, страх и самота.

— Но аз няма да отида в затвора — заяви Ники, като смени позата си. Свали ръце на земята, сякаш за да бъде по-устойчива. Нина виждаше страха, който я обземаше. — Не съм направила нищо лошо, освен че взех няколко камъка, а те са си наши.

„Не може да се случи точно с мен“ — Нина добре помнеше магията на тази вяра. Смъртта на неколцина любими хора я бе отучила от това.

— Казах ти и преди, че в правосъдието няма сигурни неща. Давам най-доброто от себе си. Това, което искам от теб, е истината.

— Добре.

— Не ми казваш всичко. Опалите…

— Не знаех, че са ценни! — цялата й студенина се изпари. — Не знаех, че са важни. Това бяха просто парчета скала!

— Кажи ми какво се случи през онази нощ. Имам пред вид всичко. Включително каквото знаеш за майка си.

— Не знам нищо за майка ми. Какво имаш предвид?

— Просто ми разкажи за онази нощ.

— Уморих се да приказвам за нея — каза тя, но размисли.

— Ох, добре. Нека да се върнем към онази ветровита майска нощ, когато звездите блестяха, а Ники тръгна на лов с нейната малка лодка…

В основата си историята беше същата, но изплуваха още някои подробности. Нина си взе бележка, но не знаеше дали ще й бъдат от помощ.

— Беше ужасно студено и ветровито, лошо време за излизане. Греба в каяка, който ни е подарък от един от предишните любовници на мама. Не си спомням от кого. Не искам да вдигам шум…

Когато стигам там, крия лодката в храстите. Виждам светлините на стената до басейна. Разбира се, има порта. Не иска никой да влиза в басейна освен самия него и може би когато е обхванат от щедрост, пуска жена си и сина си.

— Никога ли не си била в басейна преди? — опита Нина. — Никога ли преди не си виждала тайника му?

— И преди съм била в басейна, но по някаква причина никога не ми е показвал хралупата си отдолу. Както и да е, за щастие портата беше отключена, така че се промъкнах вътре. След това той изскочи от кабинета си с бутилка в ръка. Буф! Чисто гол! Едва успях да се шмугна в храстите.

Ники отново описа как Сайкс се е гмуркал и как тя се опитала да се приближи до кабинета.

— Какво си търсила?

— Нищо специално. Каквото и да е полезно. Книжа? Информация за земята ни? Нещо, което да му стъжни живота.

— Пари?

— Може би. Защо не попитаме типа, дето ме наблюдава по гривната? Може да ме е проследил още тогава. Сега съм потънала в угризения и не съм в състояние да кажа със сигурност.

— Как всъщност ти хрумна идеята да отидеш там?

— Дойде от бившия ми приятел Скот. Скот Кабано. Видя го оня ден, след като излязохме от съда.

— Онзи с бръснатата глава, хванат да обира къщите около езерото?

— Да. Обичаше да разказва как хората около езерото никога не заключват от тази страна къщите си.

— Знаеш ли, че Скот отново е бил арестуван? Отмениха му гаранцията.

— Не! Значи затова… едва ли щеше да ме остави на мира. Ще го пуснат ли отново?

— Не мисля. Той е на осемнайсет. Чух от един приятел от адвокатурата, че той ще пледира да го признаят за виновен в един отделен случай на грабеж и иска да остане в затвора, за да излезе по-рано. Ще лежи най-малко още една година в областния затвор.

— Добре — в очите на Ники се четеше неподправено облекчение. — Тук имам късмет.

— Ники, какво ти каза той онзи ден, след като излязохме от съда?

— Обикновените глупости. Как ще ме научи, ако не му дам неговия дял от това, което съм взела от къщата на чичо ми. След това дойде тук и ми каза, че е решил, че няма как да не съм взела нещо. Искаше дял. Почти ме наби онзи ден. Поне го искаше.

— Кога беше това?

— Преди две седмици.

— Защо не ми каза?

— Беше си моя работа.

— Заплашва ли те?

— Оправих се с него.

Гордостта й напомни на Нина за собствената й младост. Невинността я правеше смела.

— Ти си само на шестнайсет. Не е необходимо да се оправяш сама с подобни неща. Действала си, сякаш…

— Не ме критикувай.

— Аз не…

— По дяволите!

— Успокой се, Ники. — Нина вложи малко строгост в гласа си. Никога не използваше подобен тон с Боб, но Ники си го заслужаваше.

— Хей, ти започна — но беше казано с помирителен глас, така че Нина не продължи, а се зачуди какво друго премълчава Ники. — Чудех се би ли могъл мъжът в гората да е бил Скот?

Не, чакай — премисли Нина. — Бил е арестуван преди това. Не може да е бил той.

— Предполагам, не — съгласи се Ники. — Надявах се да е той. Ох, явно днес ти е ден. Ще трябва да ти кажа още нещо, което не знаеш. Същия ден, когато Боб дойде да изкопае камъните, ми се обади един мъж. Говореше много смешно, сякаш е от Англия или му е запушен носът. Не звучеше истински. Първо си помислих, че може да е Скот или някой друг, опитващ се да си преправи гласа. Типът по някакъв начин бе научил, че камъните са у мен. Искаше да му ги дам и също ме заплаши. Следователно трябва да е бил той в гората.

Нина вдигна ръка.

— Чакай. Не разбрах това. Защо не ми каза за Скот и за мъжа, който се е обаждал? Можех да направя нещо, за да те защитя. Каквото и да ми говориш, това трябва много да те е изплашило. Каза ли на майка си?

— Не — отвърна Ники. — Мога и сама да се защитавам. — Стисна устни.

— Защо толкова се страхуваш да позволиш на възрастните да ти помогнат? — Нина се опитваше да говори меко, защото момичето реагираше рязко на всеки опит за нравоучения.

— Те си имат своите собствени проблеми.

— А какво ще кажеш за мен?

— Разказвам ти всичко това, нали? Въпреки че си майка на Боб и сигурно страшно ме мразиш, задето го замесих в цялата история.

Нина поклати глава.

— Бях много ядосана, но това не променя нашите взаимоотношения.

— Да бе, сигурно.

— Аз съм твоят адвокат. Не знам как да ти обясня какво означава това.

— И какво означава това?

— Че ти помагам независимо от личните си проблеми. Аз съм длъжна да ти помагам дори ако ме лъжеш, ако се държиш грубо с мен, ако не те харесвам и ако самата ти не искаш да ти помагам. — Протегна се, за да докосне тънкото рамо на Ники. — Това е свещено доверие.

— Първото, за което съм чувала — на устните на Ники се промъкна плаха усмивка. — Звучи много тежко.

— И наистина е такова. Хайде да се върнем на въпроса. Искам да си представиш онази нощ. Той хвърля телефона и пада на земята. — Нина се опитваше да разбере.

— Плачеше. Стенеше.

— Заради нещо, което е чул по телефона. — Възможно ли е някой да му се е обадил и да му е съобщил за катастрофата със сина му? Но кой би могъл да знае? Дали не му се е обадила Бет с някакви лоши новини? Или Дилън Брет? — Помисли, Ники. Дали нещо, което е казал, ще ти даде идея кой е бил от другата страна на линията?

Ники клатеше глава.

— Просто се държеше приятелски. Смееше се щастливо и след това започна всичко. Много странно. Щях да си тръгна, но просто не можех да откъсна очи от него. После…

Нина чакаше.

— Звънна се на входната врата. Той отиде да отвори. — Замълча за момент. — В този момент се махнах окончателно.

— Не изчака ли да видиш кой е пристигнал?

Почти незабележимо колебание.

— Не.

Толкова незабележимо колебание, че просто нямаше за какво да се хванеш.

Нина се отказа да я притиска. Ако е видяла Дария, в никакъв случай няма да го признае. Това би означавало, че Дария е била там, докато доктор Сайкс е бил все още жив… и вероятно тя е истинският убиец.

— Ти си взела камъните и си си тръгнала. Стигнала си почти до брега, когато си се сетила за якето си и си се върнала. Тогава си видяла всичко това.

— Точно така.

— И си си взела якето?

Очите на Ники се разшириха.

— Беше напълно забравила за него, нали?

— Защо казваш това?

— Взела го е майка ти. Тя е била там и го е видяла до басейна да виси на един храст. Взела го е и го е изпрала.

— Сега разбирам. Трябваше да се досетя. Ето докъде води всичко. Дария.

— На външната врата се е звъннало и някой е влязъл в кабинета на чичо ти Бил.

— Естествено, че е влязъл някой. Но мен вече ме нямаше и не видях нищо друго. — Ники затвори очи и се облегна назад, опитвайки се да изглежда отпусната.

Нина не каза нищо и очите на момичето след малко се отвориха.

— Динг-донг, ти си мъртъв. Само че не е била Дария. Тя просто е обзета от един от глупавите си пориви да помогне.

— Защо си сигурна, че не е била майка ти, ако нищо не си видяла?

— Просто знам!

— Слушай, Ники, съседката е видяла колата на майка ти, паркирана на улицата. Майка ти го призна. Тя е била там.

Лицето на Ники се изкриви.

— Оставете ме на мира! Оставете на мира майка ми!

— Видя ли я? Кажи ми!

— Не! — понечи да се изправи, но Нина я хвана за ръката.

— Добре, Ники, майка ти каза, че е отишла в къщата на доктора, но Бил Сайкс вече е бил мъртъв. Но аз трябва да знам, ако си видяла нещо по-различно.

— Трябваше веднага да ми кажете! — изплака Ники, като отблъсна ръката й. — Опитахте се да ме измамите!

— Съжалявам, Ники. Хайде, успокой се. Съжалявам, че трябваше да го направя. Седни си обратно.

— Довери ми се — засмя се нещастно Ники. Изправи се с лице към улицата. — Това ми каза. Какъв майтап! Дори не се и опитвай да ми задаваш повече въпроси. Освен това трябва да тръгвам. Имам преглед при лекаря тази сутрин.

— Имаш разрешение да излезеш?

— Обадих се на моя ангел пазител. Даде ми три часа. Ще закъснея. Къде е Дария? Казах й, че трябва да ме откара.

Не мога да закъснея.

— Да те закарам ли?

— Никакви въпроси. Направо съм смазана от твоята напористост.

— Добре.

— Ще си взема чантата — върна се почти незабавно с малка раница, облепена с лозунги за спасението на акулите и Тибет.

— Какво има вътре — попита лековато Нина, докато я караше. — Кухненска мивка?

— Учебници за чакалнята — бързо се отзова Ники.

— Нека да видя, отвори я.

— Хайл Хитлер! — отвори я и Нина видя учебници.

— Болна ли си? Затова ли отиваш на лекар?

— Казах: никакви въпроси.

Нина спря колата.

— Съжалявам, сделката не важи.

— Ти наруши споразумението! Задаваше въпроси!

— Осъди ме.

— Не е смешно.

— А ти няма да ходиш никъде, докато не започнеш да се отнасяш с уважение към мен, не ми обясниш къде отиваш и как си получила разрешението.

Две минути мрачна тишина. След това Ники въздъхна, извини се и обясни защо отива на лекар.

Нина отново потегли. Ники не продума и дума. Гледаше право напред. Нина се зачуди какво ли е замислила. След като я остави при лекаря, тя обиколи болничната сграда и си намери удобно място за наблюдение над входа. Включи клетъчния си телефон.

— Сенди? Искам от теб…

— Да отложа всичките ти срещи за неопределеното бъдеще — довърши Сенди.

— Съжалявам. Просто Ники има преглед при лекаря и е извън дома си.

— Ще я проследиш?

— За малко, докато се убедя, че…

— Тя е под наблюдение, нали?

— Да, но не ме интересуват анализите постфактум.

— Имаш съдебно заседание в единайсет.

— Няма да забравя.

Тя чакаше Ники, наблюдавайки потока от пациенти. Мислеше си за нея и за майка й. Ники продължаваше да я лъже. Щеше да излъже, но да защити майка си. Ако е така, ако Сайкс е бил още жив, когато е била там Дария, то тя го е убила.

И за секунда не си помисляше, че Дария би убила хладнокръвно мъжа на сестра си, но горещата й кръв и достъпът до оръжие може да са станали причина за смъртта на Сайкс.

Въпреки това не искаше да приключва въпроса с Дария Зак. Непрекъснато я заливаше нова информация. Реши да изчака няколко дена, преди да реши дали да се нахвърли върху Дария. Искаше да открие човека, нападнал Боб, както и механика Дейв Льоблан, който, изглежда, бе потънал в Лос Анджелис. И да поговори още малко с Джинджър за тази кръв.

Поправка. Повечето от всичко това щеше да свърши Пол, защото нейната работа беше да адвокатства. Имаше много малко време, преди да настъпи решителната стъпка в делото. Погледна си бележника. Изслушване 995 беше след двайсет и четири дни — имаше само три дни да попълни необходимите документи и да позволи на прокуратурата да разгледа в двайсет и един дневен срок нейните аргументи. Още този следобед трябваше да се върне в съдебната библиотека.

Ставаше късно, имаше процес за развод след няколко минути, а все още киснеше в колата си, шпионирайки шестнайсетгодишната си клиентка.

Обади се на Пол.

— Тъкмо излизах — каза той. — Дояждам последната си хапка.

— Можеш ли да отскочиш до дома на Сайкс и да вземеш нещо от Бет?

— Какво искаш да взема?

— Телефонните сметки, които включват разговора през нощта на убийството.

— Добре. Добър ход. И бездруго исках да разговарям с нея за брака и сина й.

— Не се обаждай предварително. Попитай я дали Дария й е казвала, че е била там през онази нощ.

— Значи да не й давам възможност да премисли. Добре. Нещо друго?

— Откри ли къде е Льоблан?

— Май трябва да приемем, че е изчезнал. Следователят от НСБТ настоява, че засега няма следи от саботаж. Затова нямаме основание да смятаме, че изчезването му има връзка с катастрофата. Просто е уволнен. Може би се е преместил в някой по-забавен щат, например Алабама.

— Да бе, сигурно и „Аеросмит“ ще се пенсионират някога.

И двамата се засмяха.

— Ще се обадя в Лос Анджелис да видя дали мога да разбутам нещата.

Нина видя Ники да напуска сградата и да отива към съседната, където се намираше лабораторията.

— Трябва да тръгвам, Пол. А, сега се сетих! Довечера отиваме в Санд Харбър с Мат, Андрея и децата да се поучим от Шекспир. Има предпремиера на пиесата, която готвят за летния фестивал. Искаш ли да дойдеш?

— Съжалявам, през уикенда трябва да се върна в Кармел. Бизнес.

Обратно при Сюзън с блестящата черна коса, помисли си Нина. Много добре.

— Личният ми лекар ще дойде в събота, за да махне гипса — добави той.

А Сюзън ще махне останалото.

— Много добре, Пол. Кога ще се върнеш?

— Неделя вечерта. Късно.

Ники излезе от лабораторията и се насочи на изток, като прекоси редицата от дървета пред улицата. Спря до една автобусна спирка, като се придържаше в сянката на сградата.

— Ъ, Пол. Колко бързо можеш да стигнеш до ъгъла срещу магазина със стоки на консигнация? Ники се готви да скочи в някакъв автобус в неизвестна посока.

— На път съм.

Нина закъсняваше. Трябваше да се яви в съда. Обзета от силно чувство на недоволство, тя запали и обърна колата, наблюдавайки Ники с ъгълчето на окото си. Момичето имаше твърдото изражение на мисионер, тръгнал да покръства диваците.

ГЛАВА 21

Сенди се обади по телефона:

— Пол звънна, докато беше в съда.

— Какво каза?

— Проследил Ники до един магазин за скъпоценни камъни в работническите покрайнини. — Даде й адреса. — Ще те чака на ъгъла.

Нина се свърза с Пол и след десет минути паркира до него. Той седеше поне петдесет сантиметра по-ниско от нея в мустанга си, докато разговаряха през отворените прозорци.

— Все още не е излязла — осведоми я той, посочвайки дупката, която представляваше магазинът. Отгоре имаше невзрачна табелка, на която пишеше „Дигърс“.

— Ще я поема оттук.

— Точно навреме. Бет Сайкс ме очаква. Предположих, че не искаш да разкрия на Ники, че я следвам. Значи малката маймунка прави свое разследване.

— Ще я пресрещна, като излезе, и ще си поговорим сериозно.

— Поеми си дълбоко въздух и брой до десет, преди да излезеш от колата. Не мисля, че съм те виждал толкова ядосана.

Пол спря недалеч от карето и паркира на специалното разширение, което вероятно щеше да запази новата му кола от силния трафик. Приближи дома на Сайкс пешком. От противоположната страна на дома на Луис зърна два плюшени стола на малката веранда. В тях, всъщност в единия от тях две фигури се натискаха. Когато Пол се приближи, жената отблъсна мъжа и го удари.

— Не, Дилън — измърмори Бет Сайкс.

Тя се изправи, като в същото време успя да се освободи от компанията си. Той също скочи на крака, опитвайки се да си оправи дрехите. Пол откри, че се намира в много удобна близост до един боровинков храст, затова се шмугна в него, за да наблюдава необезпокоявано сценката.

— Трябва да тръгваш — каза Бет. — Очаквам някого.

Тя погледна право в посоката на Пол, през него и явно не го забеляза.

— Бет, винаги съм те желал. Не го ли знаеше? Държиш се за едно минало, с което вече е свършено. Не можеш да продължаваш да обичаш някого, който отдавна е мъртъв.

Доктор Дилън каза това с изражение, което Пол възприе като пресметливо, обаятелно и чаровно. В очите на Пол Брет изглеждаше ужасно стандартен. Веждите — стандартно гъсти, устните — стандартно плътни, челото — неособено широко. Негативите му напълно се гасяха от позитивите. Стоеше добре на сцената и небрежното бяло облекло идеално контрастираше с тъмната му коса.

— Ти си жива — изгука Брет. — И това е нашият шанс да бъдем заедно. Може да стане така, както винаги сме искали…

— Някога да съм казвала нещо, с което да те насърча? Нещо да съм направила, за да те накарам да си мислиш…

— Толкова си тъжна — продължаваше той. — Мога да те направя щастлива.

— Дилън, върви си.

Отговорът му бе да я привлече към себе си и да я целуне. В началото тя не се съпротивляваше. В ръцете му изглеждаше като крехка кукла. Омайващите кадри, които последваха, позволиха на Пол да се разположи по-удобно и да максимализира удоволствието от сцената. Не му се случваше често да наблюдава как други хора правят любов, но, естествено, нямаше нищо против, а и намираше лицето на Бет, когато случайно се показваше, за интересно. Не изглеждаше влюбена. Изглеждаше измъчвана.

След малко, разпален, Дилън поиска още. Нежните целувки се разгорещиха. Бет беше притисната до стената, а полата й се повдигна от сръчните ръце на Брет. Започна да се бори.

Брет не обърна внимание на протестите й и продължи още по-настоятелно.

Това вече беше прекалено според Пол. Той излезе иззад храстите, направи се, че си завързва обувките — с това им позволи да се откопчат един от друг и даде още една секунда на Бет да си нагласи полата. След това се приближи и се представи.

— Радвам се, че дойдохте — каза му по-късно Бет, след като Брет с виновен вид внезапно си тръгна. — Трябва да ви обясня за Дилън.

— Няма нужда.

— Искам да обясня. Двамата сме приятели от много време. Страхувам се, че напоследък няколко пъти плаках на рамото му и май разбудих рицаря в него. Той видя, че съм нещастна… нали знаете, някои мъже смятат, че любовта решава всички проблеми. Голям любовчия е, горкото момче. Беше приятно отново да те целуват, да си припомня как се чувствах преди…

— Имате предвид, че любовта не решава всички въпроси — лекомислено се обади Пол. — Това за мен е новина.

Бет се засмя и леко се отпусна.

— Ако не бяхте дошъл, той така или иначе щеше да спре. Наистина обича жена си. Не може да устои и да не се възползва от всички открили му се възможности. Преди винаги се шегуваше, че е бил грозното пате и онеправдан от жените… но нямаше да стигне прекалено далеч.

Пол се замисли дали това е истината. Може би последната му инкарнация на идеалния доктор беше толкова фалшива, колкото и предишната. Може би Дилън обичаше нея, а не жена си. Може би алибито на Дилън е лъжливо и той е убиецът.

— Влезте. Имам нещо, което искам да ви покажа.

Тя го подкани нетърпеливо вътре, направо в дневната, където висеше една огромна снимка на Кристофър Сайкс близо до друга по-малка фотография на неговия баща. Пол я беше видял при предишната си визита с Уиш.

— Синът ми — каза тя. — Невероятно, фантастично човешко същество. Имам чувството, че го забравиха в цялата тази история.

— Ужасна загуба — изрази съчувствието си Пол, като се чудеше дали ще съди Кони Бейли след крайния доклад на НСБТ, трупайки болка върху болка.

Застанаха за момент загледани във фотографията, но всъщност Пол преценяваше Бет. Тя бе близо до него, бледа жена, дребна, невероятно красива. Къдравите й коси падаха меко над раменете. Представи си я колко добре изглежда в официален костюм или в скъпо облекло за тенис. Изглеждаше прекрасно и с вдигната пола и голи крака, зачервена от милувките на Брет.

Тя сякаш кимна на момчето от фотографията и някакъв мигновен вътрешен конфликт изкриви безметежността на нейните черти. Сигурно прекарва много време пред снимката, помисли си той. Докато я наблюдаваше изпитателно, втренчена в снимката, през него мина тръпка на разбиране. Знаеше как се чувства тя. Познаваше анархията, която обхваща духа на човек, изгубил любимото човешко същество. Отчаяното търсене на посока, отклонявано от непрекъснати пречки, турбулентни като вулканите, непреодолимото разстояние между мъката и вътрешния мир. Детето приличаше на нея — не толкова висок, с къса коса, интелигентен, спокоен, от онзи тип, които никога не минават през стадия на въстание и съпротива, който правеше израстването толкова трудно по време на пубертета.

Още една причина никога да няма деца, поздрави се Пол, усещайки как болката преминава като планински поток през жената до него. Не можеше да се види как доброволно би се изложил на възможността за такова преживяване.

Въздухът беше неподвижен. Дочу как отнякъде измяука котка. Забеляза плътно затворената врата към кабинета. Не беше чудно, че Бет бе обявила дома за продажба.

Тя забеляза накъде е насочен погледът му.

— Да излезем навън.

За негова изненада в далечния край на басейна се излежаваше по бикини Ян Сапито. Тя свали черните си очила и ги поздрави, а след това взе някакъв крем и започна да го разтрива по загорелите си ръце. Пол и Бет продължиха, докато стигнаха до задната страна на къщата, и се настаниха под голям брезентов чадър на пурпурни и бели райета. Беше забит на малко възвишение между езерото и къщата. Пол се възхити на езерния пейзаж, разкриващ се зад храстите. При първото си посещение нямаше време да се порадва на гледката.

— Обичах този изглед — каза тя. — Затова купихме тази къща.

— Имате много пространство. Достатъчно за колкото си искате посетители.

— Да. Ян обожава да прекарва известно време тук, когато е хубаво времето. Идва почти всяко лято.

Пол заключи, че тази година я е посещавала по-често от обикновено. Очевидно Бил Сайкс не й е позволявал да се чувства толкова като у дома си, колкото Бет.

— Не мога да спра да си мисля за онзи тайник, който съпругът ви е вградил на дъното на басейна — каза Пол. — Вие знаехте ли за него?

Бет поклати глава.

— Бил беше потаен. Имал е и таен сейф, за който нищо не знаех. Оказа се пълен със стари монети, които е колекционирал през годините. Колекцията се оценява на повече от двайсет хиляди долара.

— Надявам се, че сте проверили под дюшеците.

— Там нямаше нищо. Предполагам, че като се преместя, ще започнат да излизат разни неща.

— Значи е криел от вас.

— Не специално от мен. Просто си беше такъв. Бил е израснал много беден в малък фермерски град в Индиана. Родителите му банкрутирали, затова непрекъснато се тревожеше за пари, въпреки че имаше повече, отколкото му бяха необходими. — Посочи чашата в ръката си. — Искате ли кафе?

На лявата й ръка блестеше диамант от няколко карата.

— Не, благодаря. Как вървеше бизнесът му?

— Достатъчно добре, особено откакто нае Дилън Брет, но напоследък се бе поизхабил. Мисля, че обичаше работата си, това, което правеше за хората, но беше учил занаята си преди много години и вече ставаше старомоден. Никога не се привърза към по-косвените методи като обелване на кожата и колагенни инжекции. Първо и преди всичко той беше хирург. Не искаше да отстъпи. Мисля, че се канеше да се оттегли в скоро време. Беше в края на шейсетте си години, нали знаете? Мразеше да го съдят. Казваше ми, че това е част от реалността за един лекар в днешно време, но все ми се струваше, че не преставаше да се надява, че ще успее да практикува всичките тези години медицина без законови проблеми. В продължение на двайсет и пет години не бе имал нито едно оплакване. И изведнъж те се появиха. Две в продължение на шест години. Застрахователят му щеше да получи удар.

— Робин Литълбеър и Стан Фостър, нали?

— Да. Но вие сигурно знаете повече за тези съдебни процеси от мен. Пол, възможно ли е да е някой от тях? Не преставам да си мисля за Линда Литълбеър.

— Разбрах, че е нападнала съпруга ви.

Тя кимна.

— Беше ужасно. Веднъж се нахвърли върху му, а друг път дойде тук. Мразеше Бил заради случилото се с дъщеря й. Тя страдаше. Знам… — Преглътна с мъка при мисълта колко добре знаеше и продължи: — Затова Бил не пожела да я хвърлят в затвора. Аз исках от него да повдигне обвинение, а адвокатът му беше истински зъл гений…

— Джефри Райзнър, нали?

— Да, познавате ли го?

— Веднъж му подарих шампоан.

Тя замръзна учудено. Пол се усмихна, за да й даде да разбере, че си прави шега, въпреки че в действителност не беше така.

— Съпругът ви се е отказал от съдебно преследване, така ли?

— Не искаше още публичност — отбеляза тя.

— Значи вие си мислите, че Линда Литълбеър може да го е убила?

— Да — бавно каза тя. — Мисля го.

— Вие казахте, че една нощ е дошла в къщата… — напомни й Пол.

— Прескочи задната ограда и свари Бил в кабинета. Беше преди няколко месеца. Аз бях в спалнята и се готвех да си легна.

— Какво се случи тогава?

— Всичко, което ми каза Бил, бе, че са спорили и той е надделял. Не искаше да го обсъжда. Знаете ли… проверихте ли дали тя има алиби?

— Сведенията са, че е пила с някакви хора в един бар близо до Раунд Хил Мол.

— Толкова ли сте доверчив към всичко, което чуете? — попита Бет.

Алибито на Бет също се основаваше на свидетелството на близък приятел, но Пол не искаше да се занимава с това, докато не успееше отново да разговаря с Ян Сапито в Лос Анджелис.

— Може алибито да не издържи — успокоително каза той. — Мога да си представя как се чувствате, щом племенницата ви е обвинена в убийството на съпруга ви, но искам да ви попитам какво ви прави толкова сигурна, че не е била Ники?

— Не е била Ники!

— Защото ви е роднина?

— Защото не мога да повярвам. Добре, може наистина да е дошла тук, за да вземе нещо. Тя е объркана, расте. Трябва да имате предвид възрастта й и що за личност е. Тя има достоен характер и това е една от причините защо… не, аз просто не мога да повярвам, че е могла да нарани Бил. За това ви наех вас с Нина да го докажете на всички останали. Що за свят е това, ако си мислим такива ужасни неща за едно дете?

Той нямаше готов отговор, освен може би че точно такъв е реалният свят.

— Какво ще ми кажете за заповедта за задържане, която съпругът ви е издействал за Линда Литълбеър?

Тя сви рамене.

— Предполагам, че когато е нахлула в кабинета му, Бил я е заплашил със законово преследване. Би било в негов стил. Той й беше дал шанс, но тя го пропиля. Бил се надяваше, че тя ще се чувства благодарна, че не я преследва, че й е простил. За човек, работещ толкова близо до хората и зависещ от психическото им състояние, той не ги разбираше особено. Мисля, че аз я разбирам по-добре. Тя го обвинява в убийството на нейното дете. Емоциите й са избили…

— Мислите, че тази среща я е разстроила до такава степен?

— Възможно е. Във всеки случай е много по-вероятно, отколкото да е била Ники. Тя е дете, при това не е злобна. Само си представете как Линда — здрава, млада — взема меча и го удря. На мен ми се струва съвсем приемливо.

— Според вас защо полицията не е я арестувала?

— Знам, че са си мислили и за Линда. Зададоха ми много въпроси за нея и доколкото разбрах, са я разпитвали. Но Ники е много по-лесна плячка за тях, нали? Затова трябва да ги натиснем по-силно.

— Линда е депресирана и умствено дезорганизирана. Трудно е да я откриете…

— Предполагам, в работата си сте виждали много пияници, нали? Защото тя е алкохоличка. Колкото и приятни да са, когато са трезви, те са нещо абсолютно различно като пияни.

— Вярно е. Страшно много жестоки престъпления са причинени от алкохола.

След като получи потвърждение, Бет се прехвърли на друга теория.

— Освен това налице е и онова крупие от казиното, Стан Фостър. Бил ми каза, че той не е с ума си и му е ядосан.

Каза ми, че той също го е заплашвал… Не знам колко далеч е стигнало всичко, но Бил възприе заплахите му сериозно.

— Стан Фостър е мъртъв.

— Не!

— Загинал е при автомобилна катастрофа някъде през март. — И според казаното му от Нина смъртта му можеше да се нарече милост. Стремежът към красота беше и към саморазрушение. Никаква пластична хирургия не беше в състояние да накара този човек да се хареса.

— Не знаех — намръщи се тя. — А би трябвало.

— Познавахте ли го добре? — Тя изглеждаше прекалено разстроена за човек, който не го познава.

— Не. Само съм го срещала. Беше много потиснат човек.

— Добре. Нека да погледнем на фактите от друга гледна точка. Два съдебни процеса за шест години. Имаше ли нещо през последните години, което да се е променило в държанието на съпруга ви? Имам предвид, че всичко преди това е вървяло идеално, а след това са се появили пропуквания.

— Промяна? Е, остаря — каза тя лекомислено, но явно не хареса въпроса. Пол съдеше по начина, по който избягна отговора. — Какво се опитвате да докажете? Че Бил е имал някакви неврологични проблеми или нещо подобно, което да е причинило грешките в работата му? Не, мисля, че грешите. Бил беше завършен, много опитен хирург и никога не губеше самоконтрол.

— Имаше ли промяна във взаимоотношенията ви?

— Не — поклати глава Бет.

— Никакви?

— Съжалявам, Пол, но не съм свикнала да споделям толкова лични неща с други хора. Загубила съм навика.

Това накара Пол да се зачуди кога е имала този навик и кога го е изгубила, тъй като видът й говореше, че промяната е скорошна, може би предизвикана от смъртта на съпруга и сина й.

— Мисля, че бих искала да запазя последните парченца личен живот, които все още са ми останали. Както за мен, така и за Бил.

— Моите извинения. Не исках да ви товаря с допълнителни неприятности.

— Вие просто си вършите работата — каза тя. — Затова сте толкова подробен.

Тя беше права и за нейно съжаление той нямаше намерение да остави ей така тази тлъста лъжа.

— Значи няколко съдебни процеса… промените… радвахте ли се, че ще се оттегли?

Хвана я! Не му убягна лекото напрежение в ръката, с която държеше чашата.

— Не разбирам — каза тя. — Не съм споменавала за промени.

Не, но всичко говореше за това.

— Нещо общо с Крис?

— Крис? В никакъв случай. Крис не създаваше никакви проблеми. Той беше ангел.

— Нямах намерение да нападам Крис.

— И да искате, няма за какво да се хванете. Аз наистина вярвам, че рано или късно Крис щеше да се обърне към медицинската кариера. Той беше чудесен син.

— Бил искаше ли той да стане хирург?

— Да, но Крис имаше свои идеи. Все още изследваше света. Ако беше поел по този път, сигурна съм, че щеше да стане великолепен лекар и щеше да помогне на много хора.

Тя открито тъгуваше за сина си, но някак си сдържано за съпруга си. Може би просто и тя бе потаен човек. Откри неща, които трябваше да провери допълнително. Освен това беше страшно красива жена. Дали не развиваше комплекс към тъгуващите млади вдовици?

— Имате ли нещо ново по самолетната катастрофа? — попита тя.

— Няма свидетелства за нещо друго освен пилотска грешка според следователите.

Бет отново кимна, понечи да каже нещо, но се отказа.

— С Нина имаме чувството, че между двете събития има връзка — каза Пол.

— Може би, но сигурно никога няма да разберем. Всъщност не ме интересува какво точно е станало. Всичко, което искам да узная, е, че е загинал безболезнено. Видял е ярка светлина и след това се е озовал на друго място, прехвърлил се е в нова фаза на жизнения си процес.

Пол сякаш дочу ехо от думите на Кони Бейли.

— Станало е бързо — потвърди Пол.

И двамата замълчаха. Пол не спираше да се тормози с въпроса какво се е случило, че Бил Сайкс да се промени преди няколко години.

— Вие трябва да знаете най-добре. Какво мислеше съпругът ви за Ники?

Продължително мълчание.

— Вие сте я виждали. Може да бъде непоносима, а Бил не изпитваше никаква толерантност към хората, пресичащи тази възрастова граница.

Пол кимна в съгласие.

— Какво ще правите отсега нататък?

— Предполагам, ще се преместя в Лос Анджелис. Ян иска да живея при нея. Мога дори да й помогна в бизнеса. Имам опит в маркетинга.

— Звучи градивно — каза Пол, но му мина мисълта, че Ян подозрително често се появява в процеса на разследването му, а не можеше да прецени колко важно е това в момента.

— Но преди да напусна — продължи Бет, — искам да се уверя, че Дария и Ники са добре. Искам да съм с тях през всичко това. Какво ще стане отсега нататък със случая?

— След по-малко от три седмици ще има изслушване. За това ще трябва да говорите с Нина.

— Пол?

— Да.

— Ще осъдят ли Ники? Вече трябва да имате някаква представа.

— Не, нямам никаква представа. Чудя се дали можете да ми направите една услуга. Необходимо е да проверя телефонните сметки и разпечатките на разговорите за май.

— Защо?

— Просто част от разследването.

— Добре, разбира се — съгласи се Бет.

Остави го за малко сам да си фантазира как двамата скачат в бистрите сини води на басейна и излизат след много-много време.

— Съжалявам — извини се тя, когато се върна. — Не мога да открия никакви сметки и разпечатки. Напоследък съм страшно разсеяна. Забравям си ключовете, пропускам да нахраня котката.

— Не пазите платените си сметки?

— Пазим ги. Може би полицията ги е взела. Доста неща отнесоха от къщата, нямам никаква представа. Искате ли да проверя описа, който ми предоставиха?

Провериха го. Там пишеше, че полицията е взела всички телефонни сметки, разпечатки и записки от двете линии в къщата. Предполагаше се Нина да е получила копие. Пол си взе бележка. Отново бяха на входната врата.

— Между другото, знаете ли, че съпругът ви е откупил дела на Дария от семейната ви мина?

Бет го изгледа шокирана и той се зачуди защо ли.

— Аз под подозрение ли съм, Пол? Въпросите ви са толкова остри и очите ви… вече не смятам, че сте толкова мил човек, както си въобразявах преди. Не, не знаех, докато Дария не ми каза след смъртта на Бил.

Игнорирайки многото въпроси, които тя повдигна, Пол я притисна.

— Сигурно многократно сте ходили в дядовия ви парцел.

— От години не съм била там. Парцелът въобще не ме интересуваше. Всички знаехме, че там има само скали и плевели.

Пол замълча. Бет изглеждаше толкова крехка и толкова самотна, че не желаеше да я товари с още мъка, но Нина искаше да знае и беше длъжен да попита.

— Бет, Нина иска от вас недвусмислен отговор на въпроса, който ще ви задам. Заради Ники. Истината. Нали ме разбирате?

— Плашите ме, Пол. Но… питайте.

— Трябва да знаем дали Дария някога ви е казвала, че е била в къщата, когато съпругът ви е бил убит. Спрете, не започвайте да протестирате. Не се ядосвайте. Просто отговорете.

— Дария е била тук онази нощ? О, не! Не, не, не!

— Качвай се — сопна се Нина през прозореца, като спря до автобусната спирка.

Ники се качи.

— Предположих, че може би ще ме следиш.

— Колана!

— Тъкмо щях да го сложа. Виж, останали са ми само петнайсет минути, преди да наруша уговорката и да ме взривят или нещо подобно.

— Какво? Ще те върнат обратно в затвора! — Нина подкара значително по-бързо.

Пътуваха в мълчание. Ники ближеше сладолед в захарна фунийка.

— Не искаш ли да разбереш какво правих? — попита тя накрая.

— Ще ми кажеш, като се приберем.

Нина сечеше завоите и минаваше на червено, но пристигнаха само секунди преди крайния срок. Ники излезе и се затича към къщата, където телефонът тъкмо звънеше. Само след няколко секунди се върна на верандата.

— Почти бяха натиснали бутона, за да ме взривят. Искаха да знаят защо не съм се прибрала веднага вкъщи след прегледа при лекаря. Знаеше ли, че те могат точно да определят местоположението ми?

— Не. Преди не ми се е налагало да се питам. Но в днешно време електрониката е много напреднала. Какво им каза?

— Казах им, че внезапно ми започна цикълът и трябваше да отида до супермаркета „Рейли“ на разклона за тампони.

Можеш ли да си представиш, попитаха ме защо не съм отишла някъде по-близо. Казах им, че майка ми има кредитна линия в „Рейли“, а аз нямам пари.

Изглеждаше почти като Боб, когато разказваше някаква измислица. Очите й се местеха неспокойно и ги беше отворила прекалено широко в детински опит да изглежда невинна, ала същевременно напълно се самоизобличаваше.

— Естествено, всичко това са куп лъжи, нали? Сама си търсиш неприятностите.

Това моментално накара Ники да замълчи.

— Мина ли покрай „Рейли“ по пътя за магазина?

— Да, минах много близо до него.

Нина седна и обви главата си с ръце.

— Ако няма да те притесни особено, би ли ми казала защо пое този огромен риск и почти се приземи обратно в затвора?

— Исках да разпитам човека там за камъните. Колко струват. Очевидно нямах какво да му покажа — бързо допълни тя.

— Дай си раницата. Искам да ги видя.

— Веднага щях да ти ги дам, след като ги проверя.

Още шест камъчета с невероятен блясък се озоваха в ръката й.

— Аз наистина… — започна Нина.

— Ще забравиш за всичко, щом ти кажа какво научих — прекъсна я Ники.

— Съмнявам се, но давай.

— Собственикът беше там. Името му е Дигър. Името на магазина е „Дигърс“. Той каза, че само преди няколко седмици го посетил някакъв тип, който му показал същите такива камъчета. Видя ли! — беше останала без дъх от триумфалното си изказване.

— Преди няколко седмици? Колко?

— Питах го, но не можеше да се сети.

— Ники, въпреки това не биваше да го правиш. Но… мисля, че си научила нещо наистина много полезно.

Ники широко се усмихна. Седна до Нина и тя видя, че лицето й е почерняло от прах, а под носа й имаше засъхнала кръв.

— Какво е това по косата ти? Кървиш!

— Ударих се, докато тичах.

Майката в нея я подритна и Нина подкара момичето към банята. Там проми раната с дезинфектант, докато Ники пищеше пресилено. Все пак Нина почувства известно злорадство.

— Не е много лошо, но сигурно ще те боли.

— Ъхъ — промърмори Ники и се пипна по превръзката.

След като изкопчи твърдото обещание от Ники под заплаха от екстремални мерки да не си играе със системата за наблюдение, Нина влезе с нея в кухнята. Ники отвори хладилника, който се оказа празен като марсиански кратер. Нямаше дори мляко. После отвори шкафа. Цялото му съдържание се състоеше от половин пакет ориз и една консерва с царевица. Ники премери една чаша ориз и сложи да се сгрее вода.

— Извинявай — каза тя. — Пристъп на глад.

— Само това ли имате за ядене?

— Очаква се днес да платят на Дария за магическото шоу. — Очевидно още не знаеше, че са я уволнили.

— Ще се върна след пет минути — обяви Нина.

Отиде до магазина и се върна с цяла торба продукти. Ники се приличаше на верандата като стара индианска госпожица. Пое торбите и започна да ги отваря.

— Ау — провикна се тя, — Коледа!

Махна ориза и си направи богат сандвич с пуешко месо. Двете отново излязоха навън и известно време мълчаха с пълна уста.

— Къде е Дария? — попита накрая Нина. — Никога не е тук, когато идвам при теб.

— На прослушвания. Днес следобед е на някакъв коктейл. Навърта се около представленията. Понякога ходи до леля Бет. Всъщност не може да понася бардака. Не мога да я обвинявам.

— Но ти си твърде малка…

— Ама ти още не разбираш. Тя е малката.

— Ето ти още за храна — Нина й подаде един чек.

— Забрави. Имам предвид, благодаря за продуктите, но няма да взема парите ти.

— Не ме ядосвай, защото вече съм ти бясна. Ще проваля случая, ако трябва непрекъснато да се тревожа дали въобще имаш нещо за ядене.

С все още пълна уста Ники й позволили да напъха чека в джоба й.

— Сега — продължи Нина — да поговорим за какво си спомня този Дигър.

— Дошлият е бил техен доставчик. Името му е Денис Ранкин. Работи в един от парцелите близо до нашия. Няма да идва в близките десет дни.

— А Дигър виждал ли е преди камъните?

— Само тогава.

— Трябва да си поговорим с това приятелче Ранкин — промърмори Нина.

— А сега се подготви да скочиш. Знам къде е. Дигър ми каза къде е парцелът му. Не че му се искаше. Предупреди ме да се пазя. Каза, че на никого не би му се искало да се занимава с онзи тип. Нарече го дивак, неподходящ за човешка компания, и още пустинен плъх, който ще ти отхапе главата, преди да му кажеш здрасти.

— Звучи прекрасно. Къде е парцелът?

Ники довърши сандвича си и се ухили.

— Точно до този на дядо Логан. Имаш ли карта на Невада? Ще ти покажа.

ПЕТА ЧАСТ

В съня си иска да се събуди, но когато отваря очи, гигантският гущер е още в него и той излиза на верандата, хвърля се в снега и се опитва да го изповръща, но не успява. Превзема го отвътре и по кожата му порастват люспи, а опашната му кост се удължава и зад него нещо бие по земята.

Обръща главата си наляво и надясно. Отваря уста и раздвоеният му език изхвръква напред. Движи се неуверено към убежището на гората. Ако бъде изненадан от враг, готов е да го убие. Ако го обезпокоят, ще убие.

Той е гущер.

ГЛАВА 22

От планината подухваше вятър и Шекспировата публика потрепваше от студените му повеи, но Нина беше дошла подготвена за тази юнска вечер с яке и топли чорапи.

Санд Харбър бе уникално място край езерото, където огромни гранитни скали бяха разсечени от древните ледници. На мъжа, стоящ до Нина, те напомняха за Върджин Горда — неголям остров в Карибите, който беше посещавал.

— Естествено, скалите там са по-малки — обясняваше той. — Но ефектът е горе-долу същият. На такива места малчуганите могат да мечтаят за крепости, пиратски пещери и тайни проходи.

Зад сцената езерото бе огряно в пурпурна светлина и луната вече заемаше мястото на залязващото слънце.

Андрея беше донесла няколко одеяла. Свити като какавиди по двойки — Нина с Боб, Мат с Бриана и Андрея с Трой, — на тях им беше топло и се наслаждаваха на представлението и на компанията си.

Когато сцената се изпълни с русалки и смъртни, Нина позволи погледът й да се зарее отвъд езерото, далеч към съпруга й, сега потънал в сън на едно студено място, и си припомни за бързия и кратък живот с него, преминал сякаш насън. Той наистина беше изчезнал, погълнат от пастта на мрака. Някога тези мисли щяха да развалят настроението й, но сега й подействаха много по-различно. Времето беше приглушило болката. Около нея плуваха като отражения спомени за него, променяха цвета на кожата й, но този път безболезнено, без да проникват и изгарят душата й. Сега при представата за сивите му очи, страхотната усмивка, гласа тя сви колене, обхвана ги здраво с ръце, опитвайки се да запази по-дълго сладостните спомени.

Осъзна, че се възстановява от мъката и вече се движи напред. Това малко я натъжаваше, но знаеше, че времето е Дошло, и то не само заради Боб, но и заради нея самата.

В този случай щеше да се нуждае от цялата си сила и дори от още повече, за да се противопостави на чувството, което можеше смътно да се опише като желание спрямо Пол. Не искаше да завързва връзка с него от самота или слабост. Пол беше хищник, силен мъж, свикнал да доминира. Научи това в течение на двете трудни години, през които работеха заедно. Предишното им сближаване бе кратко и за това си имаше напълно обосновани причини. Имаше неща, които не разбираше у Пол, той се подчиняваше на философия, която тя не споделяше. И въпреки всичко помежду им се беше установила толкова силна взаимосвързаност, че тя не можеше да си представи живота без него. Въпреки хаоса, който неговото присъствие винаги сътворяваше, тя бе щастлива, че в труден момент може да се облегне на него.

Изплува от дрямката и отново се загледа към сцената, но половината от ума й както винаги беше заета с притискащите я проблеми. Дария и Денис Ранкин. Мистериозното телефонно обаждане до Бил Сайкс в нощта на неговата смърт. Мястото на опалите в цялата картина. Пациентите, преминали през пластичната хирургия на доктора.

Пол щеше да отсъства през уикенда, така че смяташе да работи у дома за предстоящото изслушване 995. Пустинята щеше до почака до понеделник.

— Все по-добре — каза лекарят от Кармел, като потупа косматия му крак. — Сега не трябва да го преуморяваш за известно време.

— О, разбира се — обеща послушният пациент. Щеше да изпълни поръката поне докато излезе от болничния офис и отново се метне на седлото.

— Трябва да изграждате крака си полека…

Той и сестрата продължиха още известно време със съветите. Пол положи усилия да ги слуша, но откри, че всъщност се възхищава от сестрата, мислейки едновременно за Нина, за Сюзън, за двете си бивши съпруги и в добавка за още една-две стари приятелки. Колко се радваше на всички тези жени — красиви, чудесни в леглото, ох. Някои връзки оставяха дълбоки следи.

Сюзън не оставяше дълбоки следи. Предишната нощ беше дива и двамата си прекараха чудесно. Това беше всичко.

Още веднъж се оказваше в беда заради Нина. Беше се върнал в Тахо, защото се предполагаше, че има нужда от пари, а после прахоса по-голямата част от тях за новата си кола. Тъпо, тъпо, тъпо. Някой психолог щеше доста да се позабавлява с него и, естествено, веднага би заключил, че въобще не е отишъл в Тахо заради парите, а поради напразната надежда да възобнови връзката си с Нина. Но каквото и да правеше, не можеше да развълнува гордата й брадичка, а проницателните й кафяви очи блуждаеха много далеч от него.

Трябваше да застане с лице към истината — поне сега, докато свалят гипса му и така или иначе се налага да стои мирно. Той все още я обича.

Трябва на всяка цена да се разкара от нея. Беше пожертвал всякакъв шанс да спечели любовта й, освен ако не я излъже и не продължи да я лъже до безкрай. Но самият той едва ли щеше да остане толкова близък с нея, ако трябва да пази тази лъжа в себе си. А ако истината бъде изречена… какво? Може би ще му обърне гръб. Ще го отблъсне от себе си завинаги.

Докато се ръкуваше на прощаване с лекаря, си помисли: „След този случай всичко трябва да свърши. Ще стоя далеч от нея и от Тахо.“

А Сюзън? Два дена с нея му бяха предостатъчни. Тя го отегчаваше. Просто нямаше за какво да си говорят, помисли си Пол, и трябваше да се усмихне, защото точно така протичаше тяхната връзка — чудесен секс, никакви взаимоотношения. Тази вечер беше поискала да му приготви вечеря, може би вече беше извадила и измила зеленчуците и се готвеше да започне. Дали сега не е моментът да й се обади и да й съобщи, че всичко е свършило.

Забравяйки казаното от лекаря, той стъпи тежко и изруга. Сестрата заповяда да донесат подвижна количка и настоя той да седне в нея поне докато не го изритат зад вратата. Пред входа се надвеси над него.

— Къде ви е превозът? — попита тя, без да му позволява просто да се изправи и да тръгне, въпреки че нищо не му пречеше да го направи. Усети, че тя може даже да повика полиция, ако го забележи, че се опитва да шофира. И по-рано бе получавал подобни предупреждения от лекарите.

— Ей там — той посочи един паркиран до бордюра буик кътлъс с възрастен човек зад волана. Безгрижно отиде до него и хвана дръжката на вратата към задната седалка.

Махна й с ръка за довиждане. Бутайки количката, тя обърна гръб.

— Кой, по дяволите, си ти? — попита го мъжът. — Махни си ръката от вратата ми или ще ти я счупя.

— Ау, грешка — каза Пол и се отдръпна.

Добра се до колата си и подкара право към това, което беше останало от офиса му в Кармел.

Посрещна го същият пейзаж, само че по-прашен. Дино не се е връщал. Отвратителното му техноиндустриално обзавеждане беше тук-таме прогорено от цигари.

Пол внимателно се настани на стола си. На седалката се бе отпечатала следата от задника на Дино. Добре де, и бездруго ще му трябва нов стол.

Пощата си стоеше отдавна непроверявана. Трябваше отново да стане и да я вдигне от пода. Събра я на купчина върху бюрото и известно време постоя загледан в нея. Съотношението сметки — чекове беше десет към едно. Накрая вдигна телефона.

— Ез? Не затваряй!

Добрият стар Ез отговори:

— Не ме безпокой повече. Отдавна не искам да чувам за теб.

— Значи Дино. Разпространявал е някакви слухове за мен, докато ме няма, за да ми отнеме бизнеса.

— Дино ми показа документите. Знам всичко за теб.

Е, това вече бе нещо конкретно. Ез поне говореше с него.

— Значи ти е показал документите?

— Писмото от следователя по твоя случай.

Пол не се сдържа. Избухна в смях.

— И какво съм направил? Какво престъпление?

— Предпочитам да не говоря за това — гласът на Ез спадна почти до шепот. — Аз съм изключително либерална личност… но никога не бих предположил… ти изглеждаше толкова мъжест… Направи тази операция, ако искаш толкова. Това може би ще те успокои, ще те предпази от невъздържаност в публичните тоалетни, но не очаквай от мен да те наричам Пола.

Пол намираше следобеда за изключително забавен. Сега, след като научи какво се е случило, проведе още няколко телефонни разговора.

Пола!

Добрият стар Дийн. Не беше свършил още с него.

Освен че изплащаше колата, той покриваше сметки и изпращаше средства на родителите си. Всичко това идваше от първия чек на Нина. Отново бе на крака, но бизнесът му се клатеше под тях, сякаш бе нагазил в блато.

Преди да напусне, се обади на монтерейския номер на Дино. Прекъснат. Замисли се дали да не го подгони като куче чрез следователския си лиценз, когато погледът му попадна на номера за спешни случаи, който Дийн веднъж му беше оставил. Майка му в Атаскадеро. Бавно кимна. Набра го.

— Ало? — беше възрастна жена.

— Госпожа Тръмбо?

— Да?

— Тук е Род Стикър от данъчното.

— О, боже.

— Опитвам се да открия Дийн Джей Тръмбо.

— Дийн не живее тук.

— Вие роднина ли сте му?

— Да. Не.

— Знаете ли къде е господин Тръмбо?

— Нямам представа — почти извика жената отсреща.

— Добре. Опитваме се да открием господин Тръмбо. Изпратихме множество писма до офиса му в Кармел, откакто пропусна да се отзове на призовката ни за пълна ревизия на доходите.

— О, боже.

— Върнали сме се чак до 1995 година и има някои сериозни проблеми. Имам предвид, наистина сериозни. Ако в бъдеще имате някакъв контакт с мистър Тръмбо, бихте ли му предали номера на ревизионния му акт и да му кажете да дойде в офиса ни в Лос Анджелис, за да предотврати по-нататъшните съдебни процедури?

— Да, разбира се. Кой е номерът? — дочу шумтене на хартия.

— 2ХСУВКМ3347 — отговори бързо Пол.

— Не мога да намеря химикалка! Как беше?

— 2ХСУВКМ3347 — затвори.

Беше наистина сладко.

По-късно през нощта, след като се въртя и обръща няколко часа, Пол си стегна багажа и хвана пътя към Тахо. Празната сива магистрала му действаше успокояващо — нещо, което леглото не бе в състояние да стори. Обичаше да пътува нанякъде. Действието в каквато и да е посока беше достатъчно да накара да замлъкнат измъчващите го нощни духове.

Първата му спирка беше казиното. Нахвърли се върху масите с неудържима енергия и тъй като кракът го болеше, а умът му беше необичайно объркан, надигна бутилката с червен еликсир, дадена му от Луис, няколко пъти повече, отколкото беше разумно. Стабилно губеше и чак когато се усети, че залага на най-невероятните комбинации, почувства, че атмосферата около него леко се е променила. Обичайната тълпа от нощни птици с решителни и бледи лица беше придобила зеленикав оттенък. Провери светлините отгоре и да, наистина бяха станали по-зелени. Обърна се към крупието и отвори уста, за да коментира странните мерки за намаляване на загубите на казиното, но веднага я затвори. Дългата й къдрава коса се развя над раменете й и се спусна към масата, отдели се от скалпа на момичето и косъмчетата се превърнаха в малки змийски езици, гърчещи се над летящите карти.

„Свети заднико!“ — помисли си той и почувства как отвътре напират вълни от смях. Дали същото се е случило и на Хънтър Томпсън във Вегас?

Обърна се да сподели видяното с мъжа, седнал до него, но се вкамени и с юмрук пред устата възпря смаяния си вик. Лицето на съседа му се разтапяше — очите му се превръщаха в прозрачен мрамор, зъбите се издължаваха и заостряха, а изпод бялата му тениска подобно на излюпващ се динозавър започна да пониква опашка. Светлината се раздели на отделни яркозелени лъчи, струящи от гущеровия ад.

Цялото това нещо беше толкова забавно! За малко не се строполи на земята от смях. Не след дълго охраната учтиво, но твърдо го изведе от залата и го подкани да си тръгва.

Сякаш изблъскан от недоволния поглед на управителя, който се опитваше да пробие дупка в гърба му, Пол залитна към най-близката тоалетна, като се кикотеше неудържимо и без никакво съжаление се принуди да повърне. Вдигайки глава над мивката няколко секунди по-късно, изпита страх да се погледне в огледалото, ала все пак го направи. Видяното не го изненада. Потен мъж. Ухилен невменяем идиот.

Седна на една табуретка и си даде достатъчно време, за да се възстанови, като нещастно наблюдаваше нощните похождения на събратята му комарджии. По-късно си изплакна лицето и се върна весел в казиното, където всичко си бе възвърнало нормалното състояние.

Без да спира да се ругае, се обърна и се качи в колата си. Пое директно към дома на Нина на улица „Кълоу“. След първото леко почукване Боб веднага отвори.

— Сега е неделя сутринта — каза Боб, като примигваше и се опитваше да го види по-добре в мрачината. — И е доста рано, нали? — въпреки ранния час той беше вчесан и измит.

— Позна — каза Пол. — Майка ти вкъщи ли си е?

— Спи, както може да се предположи. — Наведе се да погали Хичкок. — Работи до късно вечерта.

— Някаква идея кога ще стане?

— Не. Защо не я изчакаш тук?

— Благодаря.

— Ще направя кафе — предложи несигурно Боб и тръгна към кухненската маса.

Върху нея до празната опаковка от мляко бяха подредени безброй правилни квадратчета от царевични пръчици.

— Чакай, дай на мен. — Пол се разтърси в шкафа и накрая събра инструментариума на Нина. — Ти искаш ли?

Очите на Боб леко се разшириха.

— Разбира се. — Тонът му беше естествен.

След като измери дозата кафе с една чаена лъжичка, Пол я изсипа във филтърната фунийка и се наслади на аромата на топлата вода, заляла ароматното черно кафе. Продължи издирванията си по шкафовете и откри захарта. Сипа малко в чашата на Боб заедно с половин лъжица сметана, която откри в хладилника.

— Отдавна ли си станал?

Боб кимна.

— Не можеш да спиш, така ли?

Той тръсна глава.

— И аз не мога. Кошмари — призна си Пол. — Неща, които те връхлитат и от тях получаваш сърбежи по цяла нощ.

— Засмя се и след минута Боб се присъедини със собствения си сух смях.

— И при мен е така.

Обърнат гърбом, Пол добави малко течен шоколад към кафето в чашата на Боб. Подаде му я. Боб предпазливо отпи.

— Мм — възкликна изненадан той. — Не знаех, че кафето може да е толкова вкусно.

— Тайна рецепта.

Те пиха кафето си в мир и спокойствие, докато мракът отвън просветляваше.

— Какви са твоите кошмари? — попита Боб. — Не си длъжен да ми казваш, но… има ли нещо, което да те плаши и да ти се случва отново и отново?

— Моите кошмари? — попита на свой ред Пол замислен. — Превръщам се в гущер.

— Звучи смешно.

— Повярвай ми, не е.

— Не знаех, че възрастните имат лоши сънища.

— Имаме.

Боб пъхна пръст в чашата и облиза утайката от него.

— В съня ми някой се опитва да влезе в къщата. Някой, който иска да убие мен и майка ми. Знам, че е там, пред къщата, в гората. Мога да го чуя, но не го виждам. Започвам да го търся, имам чувството, че непрестанно е точно до мен. Има нож. Чувам го как се приближава. Ужасявам се и се опитвам да изкрещя, но от устата ми не излиза никакъв звук. Той се приближава… след това се събуждам и е все едно, че съм умрял или нещо подобно. Толкова ми е зле.

— Звучи ужасно.

— Така е — кимна момчето.

— Затова ли си станал толкова рано в неделя сутрин?

— Точно така.

— И ти не си длъжен да ми казваш, но… отскоро ли са тези твои сънища?

— Да.

— От нощта, когато отиде при Ники? Нали се сещаш, нощта, когато онзи мъж те гонеше.

Боб го изгледа учудено.

— Не. Отпреди. От миналата есен. След като… знаеш. Сънищата започнаха веднага щом той умря.

Защо ли се изненадваше, че Боб не е забравил най-ужасното преживяване в краткия си живот? Това, че Нина е успяла да изгради защитна стена, не означава, че синът й има същия талант.

— Казвал ли си на майка си?

— Какво може да направи тя? Типът уби нейния съпруг. За нея е още по-зле. Буди се посред нощ и я чувам как обикаля къщата в кръг.

— Така ли прави? А ти се будиш преди изгрев слънце.

Значи като станеш, идваш тук и строиш градове от царевични пръчки.

— Не мога да гледам телевизия, защото ще събудя мама. Те не го заловиха и никога няма да успеят. Някой ден ще се върне и ще се опита да ни убие. Затова двамата с Хичкок стоим на пост.

Пол стана и си наля още една чаша кафе. Езерните птици, по-музикални от гларусите край неговия апартамент, вече се разбуждаха и започваха утринния си хорал. По-добре от всеки друг оркестър, помисли си той. Стоят си отвън, пеят и се молят по-шумно от който и да е католик в тази ранна сутрин.

— Има нещо, което искам да ти кажа, Боб, но ти не бива да го издаваш никому, разбираш ли ме?

— Какво?

— Можеш ли да пазиш тайна?

— Според мама ставам експерт.

Пол реши да приеме твърдението.

— Онзи човек… пред вратата. Лошият. Знаеш кого имам предвид. Истинският.

Боб се поколеба и в него се поведе борба между уязвимото дете и непобедимия тийнейджър герой. Момчето победи.

— Да — меко каза Боб. Пол едва го дочу, но след това той продължи по-високо и твърдо: — Онзи, който го направи. Който се опита да ни убие. Когото сънувам.

— Добре, сега ще ти кажа нещо, но не бива да казваш никому, нито на чичо Мат, нито на леля Андрея, нито на Трой… на никого никога, става ли?

— А на мама?

— Най-малко на нея.

— Не обичам да крия неща от мама.

— Тя не бива да го узнае. Никога.

— И защо?

— Защото… майка ти е служител в съда. Може да се почувства длъжна да предприеме нещо. Това може да й навреди. Като пазиш тайната, ти не й даваш възможност да си навлече неприятности.

Любопитството победи съмнението.

— Добре — съгласи се Боб. — Няма да кажа нищо.

— Обещаваш ли ми?

— Кълна се.

— Добре. Слушай, Боб. Лошият никога, никога повече няма да се завърне. Не го казвам просто да те успокоя, не ти пробутвам лайняни лъжи. — Пол използва нарочно този език, за да разбере Боб, че към него се обръщат като към голям човек и му поверяват сериозна информация. — Той никога няма да се върне. Той не е някъде из горите и вече не дебне удобен случай да се нахвърли върху теб и майка ти. Вие сте в безопасност. Не си губи и секунда от времето в тревоги дали копелето няма да ви преследва отново. Няма. Не може. Схвана ли? Не може! Имаш ми думата.

Боб го гледаше право в очите и Пол видя как в тях се заражда надежда.

— Звучиш така, сякаш знаеш какво говориш — каза Боб. — Така е.

Боб протегна чашата си и даде последен израз на съмненията си.

— Добре де, но ако го няма никъде, къде е?

— Кое си избираш? — каза Пол. След това взе чашата си и се пресегна да си вземе яйце.

На стълбището над тях, след като се нарадва на пеещите птици и успокояващото гъгнене от Боб и Пол в кухнята, Нина пристегна хавлията си и се облегна на перилото. Пол се опитваше да успокои Боб, както навремето успокояваше нея. Но някак си увереността в гласа му, чистото арогантно самочувствие й подействаха различно. Той звучеше толкова недвусмислено сигурен.

Тя се върна в стаята и се хвърли в леглото, опитвайки се да събере мислите си.

Десет минути по-късно слезе в кухнята, загърната в своето кимоно. Направи се на изненадана, че вижда Пол да опустошава продуктите й. Разказа му за всичко научено от продавача на скъпоценни камъни, за Денис Ранкин и парцела му близо до този на Ники. Пол не бе в състояние да откаже никому нищо и веднага се съгласи да отидат незабавно в пустинята, въпреки че настоя преди това да пусне един пакет в пощата по пътя за града. Боб каза, че има домашни и че ще си стои в къщи.

Нина се облече, приготви запаси от вода и сандвичи. Спряха да заредят и докато се спускаха от планината и навлизаха в безкрайната шир на пустинята, тя си позволи да хвърли един бърз поглед към Пол.

Стори й се, че за пръв път среща истинския Пол, когато го дочу да разговаря с Боб в кухнята, истинския Пол, който беше пълна загадка, маскиран зад шеги, хвалби и систематични гафове. Беше неразбираем като… какво беше онова митично гущероподобно същество, което можеше да убива с поглед, аха, базилиск!

Зърнала тайната му, тя се изпълни с ужас и удивление и думите заседнаха в гърлото й.

ГЛАВА 23

Докато едва помръдваха напред сред задръстването в Рино, Нина отдели време да понаблюдава как Пол масажира крака си. Изглеждаше много по-добре, но все пак кракът го безпокоеше. Тя се учудваше на настоятелността му да изпрати червеникавото лекарство на Луис за незабавен анализ при Джинджър, преди да напуснат града.

— Но защо? — попита го тя.

— Нека просто кажем, че никое удоволствие не може да бъде съвсем невинно — сухо й бе отговорил той.

Мислите й се насочиха обратно към трафика и разминаванията с камионите. Пол отново се намеси в мислите й.

— Свърза ли се с професор Сайз?

— Да, но и той сигурно ще умре от изненада, ако му обясня какво точно се опитвам да докажа. Предупредих Тим, че идваме. Беше ми от голяма полза в последното ми… в последния ми случай, свързан с убийство. Очаква ни заедно с тлъст чек като отплата, че му губим времето. Надявам се да има смисъл. Може никога да не открием Ранкин.

— Ако не го потърсим, няма да го намерим.

Пред Нина се отвори пролука в задръстването и тя се промъкна, заобикаляйки отдясно блокираните коли, прекоси на жълто и успя да се добере до следващото кръстовище. — Ники ни даде добра идея къде да търсим…

— На площ от осемдесет акра.

— Трябва да го намерим. Сигурно до мястото, където живее, е прокаран някакъв път или поне пътека.

— Снощи много работа ли свърши по изслушването? — попита Пол.

— Ъхъ. Ще атакувам от две страни заключенията от предварителното изслушване.

— Радвам се да го чуя.

— Ще чуеш и още. Утре съм обявила сбирка в единайсет сутринта. Ти, Сенди, Уиш и Джинджър, която се връща от Сакраменто. Ще ти дам копие по всички точки от обвинението, които искам да атакувам по време на предстоящото изслушване. Утре ще избистрим позицията си и ще проверим отново всичко. Свободен ли си?

— Да. Тогава ще трябва веднага след сбирката да хвана пътя към Карсън Сити, за да успея за срещата с Чък Дейвис. Уредил съм да ме допуснат да разгледам остатъците от самолета. Между другото, нещо да си чула за телефонните сметки и разпечатки на Бил Сайкс?

— Получих копията от следствената служба и информация за цялата година — каза Нина. — Сайкс е имал и клетъчен телефон, който е използвал главно по работа. Много от разпечатките сочат, че се е обаждал многократно на друг клетъчен телефон, който в момента е изключен. Обадих се на Бет да провери номера и тя ми каза, че това е нейният. Сметките за нейния клетъчен телефон не й бяха под ръка. Твърди, че мъжът й плащал всички сметки и е затруднена да ги открие, но веднага щом излязат на бял свят, ще ми се обади. Каза още, че е изгубила телефона в объркването при завръщането си от Лос Анджелис, след като чула за самолетната катастрофа и убийството.

— Много ме интересува онова телефонно обаждане в нощта на смъртта му. — Описанието на Ники за смъртта му е много странно. От широка усмивка до безнадеждно отчаяние. Бих си помислила, че са го информирали за смъртта на Крис, ако не знаех, че самолетът още е бил във въздуха по времето, когато Ники е надничала в къщата му.

— Няма да е лесно да разберем кой се е обаждал, тъй като на телефонните разпечатки разговорът ще липсва. Него са го търсили.

— И на мен така ми се струва. Как мина при Бет? Все още не съм получила писмения ти доклад.

Той я осведоми за сцената, на която бе станал свидетел.

— Знаех си, че е прекалено съвършен, за да е истински.

— Е, поне е човек. Бях започнал да се съмнявам.

— Мислиш ли си, че си го е изкарал на Сайкс?

— Просто не знам. Прилича ми на великия Гетсби, ефимерен и фалшив. Но не мога да си го представя движен от онези чувства, които могат да накарат един човек да размаха самурайски меч и да убива. Ако се вярва на Бет, просто има голяма уста.

— Какво мислиш за Бет?

— Харесва ми, но вече видях толкова много красиви жени, че престанаха да ми действат. Бет е по-умна от Дария, по-задълбочена и въпреки че искрено скърби, много внимава какво казва. Твърди, че Дария не й е признала, че е била в къщата през нощта на убийството. Не ми разказа много неща за брака си, но съм напълно уверен, че не е била особено близка със Сайкс. Но трябва да е била влюбена в момчето.

— Как се чувстваш? Боли ли те кракът?

— Ще е в гипс още един месец. Трябва да правя упражнения и да го пазя. Но болката вече е сведена до глухо недоволно ръмжене.

— Добре. Върна се по-рано, отколкото очаквах. Не спомена ли, че се връщаш в понеделник?

— Аха.

— Пол?

— Да?

— Нищо.

— Има проблем ли?

Тя не отговори.

— Защо ме гледаш така? — попита Пол. — Какво съм направил?

— Забрави.

— Нали знаеш, че най-лошото нещо, което можеш да ми причиниш, е да ме разпалиш и после да ме оставиш да се мъча.

— Съжалявам. Просто чувствам стреса… от всичко това.

— Защо не се охладиш малко? Порадвай се на пейзажа — посъветва я Пол и пусна радиото.

— Значи отиваме някъде на север към Уинимука, нали? — попита Тим Сайз, като се качваше в колата.

Беше ги очаквал пред джипа си край паркинга на Невадския университет. Носеше сламена шапка, кожени ботуши, джинси и бе нарамил тежка раница.

Нина се прехвърли от шосе 80 към шосе 395, а Пол обясняваше:

— Търсим точно определен парцел, собственост на едно приятелче, Денис Ранкин, антисоциален тип според всички свидетелства. Искаме да говорим с него. Имаме геоложка карта, по която да се ориентираме, въпреки че не е особено точна. Искаме да ни помогнете.

— Проста задача.

— Надяваме се да ни кажете дали е възможно някой да е направил удар и да е открил находище от черни огнени опали в съседния парцел.

— Знаех си, че няма да е толкова просто. Какво имате предвид под съседния парцел?

— Парцелът му е до едно имение от четирийсет акра, към което проявяваме огромен интерес.

— И имаме позволение да нахлуем в този съседен парцел с лопата и кирка, така ли?

— В съседното имение, да — отвърна Нина. Дария й беше дала съгласието си, твърдейки, че сестра й също няма да има нищо против и ще поговори с нея. — В мястото на Ранкин — не. Не очаквам да се държи приятелски с нас. Даже може да се окаже опасен.

— Бас държа, че в Детройт никога не са виждали такъв път.

Когато Тим се окова в предпазния колан, Пол даде газ.

Пътеката беше толкова тясна, че храстите дращеха по бронята и оставяха следи по боята. Нина твърдо беше решила да не обелва и дума от страх да не си прехапе езика. На най-стръмните участъци тя се облягаше назад и си затваряше очите — не искаше да гледа, изпитваше дълбоко съмнение, че Пол и храброто бронко ще ги отведат живи до целта. Седем-осем километра не отнемат много време по обикновено шосе. Ала по тесния планински път това траеше цяла вечност.

Накрая Пол спря бронкото. Постепенно се бяха изкачили на едно високо плато, над което бе надвиснала не особено впечатляваща планинска верига. Нина можеше да забележи ерозиралите от вятъра каменни пътеки, които водеха до по-високи изолирани долини. Сигурно бе пълно с пещери и каньони. Никъде нищо не помръдваше освен неуморимия ветрец, който ги спасяваше от непоносимата горещина.

Излязоха и се загледаха в посоката, откъдето бяха дошли. Долината беше като дълго тясно плато, чиито краища се виждаха отчетливо в сухия въздух, както и половината щат Невада, ширнал се пред тях, като снимка от спътник. Нина си намаза лицето и ръцете с крем срещу слънце и сложи шапка с широка периферия. Пол глътна няколко хапчета и отпи вода. Тим нарами раницата.

— Напред — изкомандва той.

Повървяха около петнайсет минути по планинския път, следвайки указанията на Тим, докато не стигнаха до ниска колиба с тенекиен покрив. Пред нея беше паркиран стар джип. Навсякъде виждаха типичните за един миньор или златотърсач празни пластмасови бутилки, дърва, струпани до стената, ръждясали метални инструменти. На няколко крачки от тях се подаваше малка масичка, скътана във висок храст, който хвърляше мижава сянка. Нина забеляза, че върху нея бяха подредени най-различни породи скали.

Недалеч от масичката се виждаше покрита с бял прах количка, пълна с висока около метър купчина пръст и камъни.

— Няма никой — обади се Пол, като надникна вътре.

— Оттук — предложи Тим.

Те заслизаха безмълвно по добре поддържана пътека. Пол беше начело и използваше патерицата си, за да се подпира. Тим формираше ариергарда. Внезапно Пол спря. Нина се хвана за ръката му, за да не се спъне и погледна напред. Пол сложи пръст на устата си и посочи към оврага вляво.

След като спряха, те дочуха това, което Пол беше доловил. Ритмичния удар на кирка.

Приближиха се до оврага и погледнаха вътре.

На двеста-триста метра с гръб към тях един мъж размахваше кирка и вдигаше облак прах. На всеки десет-петнайсет удара поспираше и се навеждаше да огледа камъните, които беше разбил. Гръдният му кош беше огромен, раменете — двойно по-широки от таза, напрегнати, дълги ръце. Още не ги беше забелязал.

Нина кимна. Тръгнаха надолу към него. В този момент той ги дочу и се обърна с кирка в ръка. Закашля се и с края на ризата избърса потта от челото и зачервеното си лице.

— Вие трябва да сте Денис Ранкин — любезно започна Пол. — Какъв късмет.

— А вие нарушавате частна собственост — отвърна Ранкин.

Едрият мъж носеше черни джинси и раирана риза с навити ръкави. На единия му лакът се виждаше мръсна превръзка. До него на земята стояха няколко метални кофи, пълни с камъни, и още няколко контейнера с вода. Скалата, която разбиваше, беше влажна и Нина усети аромата на земя.

— Изминахме много път, за да поговорим с вас — каза Пол.

— Защо?

— Интересуваме се от черни опали.

— А аз се интересувам да ви измета от моята собственост — отвърна Ранкин. Стоеше здраво на земята, а черните му очи се взираха в тях, сякаш се опитваше да ги прониже. Тим изкрещя. Хвана крака си с две ръце, а лицето му се изкриви от болка и страх.

— Нещо ме ухапа!

— Какво, скорпион ли?

— Мисля, че е змия! — проплака Тим. — Богове, богове, богове!

— Тим, не се панирай — нареди Нина. — По-вероятно е някое насекомо.

Само за да е чиста пред съвестта си, огледа земята около него. Не видя нищо пълзящо. Хвана го за ръка и го поведе към скалата, пристъпвайки право към Ранкин, който изви лице към тях, но не помръдна. Нина свали раницата от гърба на Тим и повдигна ранения му крак.

— Виждаш ли? — попита Тим. — Точно тук. Мамка му!

— Успокой се. Не ставай истеричен. Не мисля, че е било змия. Имаш ли пакет за първа помощ в раницата?

Нина го поля с малко вода, докато Тим мяукаше като котенце, след това отвори пакета за неотложна помощ, извади дезинфектант и започна да го полага около мястото, показано й от Тим.

— Давам ви десет секунди да го превържете и да се разкарате оттук. Този парцел си е мой.

Наведена над Тим, Нина най-сетне разпозна акцента. Австралийски. Развълнувана, тя продължи манипулациите си над Тим гърбом към Ранкин, скривайки професора от очите му.

— Тази дама е Нина Рейли и представлява Никол Зак, едно младо момиче, което е обвинено в убийството на доктор Уилям Сайкс. Аз се казвам Пол ван Уегънър.

— Не съм чувал за него. Не съм чувал и за вас.

— Двамата с доктор Сайкс сте забелязани заедно в „Прайз“ да спорите яростно няколко дена преди смъртта му. Следователно думите ви са малко неубедителни.

— Доколкото си спомням, няма закон, забраняващ спречкванията между приятели в бара.

— Какво имаше в торбата на масата пред вас? Опали? Каква работа имахте с доктор Сайкс? Ранкин отговори, като вдигна кирката.

— Много сте бавни, приятелчета. Ще ви помогна. Искам да се изпарите оттук. Махайте се и бъдете проклети.

Говореше през носа си, забеляза Нина. Ники добре й беше описала онзи носов глас, акцента.

Значи той се е обаждал и е заплашвал Ники, което означаваше…

— Само една секунда да се оправя с това — тя размаха кутийката с антисептик, която откри в раницата на Тим. — Той кърви.

— Значи вие сте били в гората зад къщата на Никол Зак преди няколко дена, нали? — попита го Пол. — Имам пред вид, освен ако в Тахо не се намира друг австралиец златотърсач с интерес към опалите — нещо, което приемам за малко вероятно, не мислите ли?

Докато той говореше, Нина полагаше невъзмутимо грижи за Тим, но водеше тежка вътрешна битка. Всичко, за което си мислеше, бе: Ранкин можеше да нарани Боб. Гневът й извираше, направо я заслепяваше. Гореше отвътре, потеше се, но си налагаше внимателно да превързва крака на Тим с надеждата, че това ще я успокои.

Пол продължаваше:

— Ръката ти изглежда доста зле, Ранкин. Жената с пушката ли те одраска? Сигурно те е боляло.

С все още вдигната кирка Ранкин рефлексивно приближи ръцете си до тялото.

Пол пъхна ръка в джоба. Нина беше виждала тази тактика и преди. Това сякаш намаляваше силите му наполовина, но винаги оставаше под контрол. Докато Ранкин говореше, Пол се навеждаше леко към него, усмихнат, със заинтригувано изражение, сякаш очакваше да чуе радостна вест от служителя в банката си. Ранкин обаче не подценяваше Пол.

— Извади ръцете си, искам да ги виждам! — нареди му той.

Пол се подчини и разпери пръсти, за да може Ранкин да се убеди, че не замисля нищо лошо.

— Значи си искал да откраднеш опалите, така ли?

— Не съм крадец! — изръмжа той. — Ако преследвам нещо, то първо на първо си е мое.

— Как може да са твои опалите? Сам ли ги изкопа?

— Може и да съм ги изкопал. Може и да са ми били обещани.

— Сайкс ти ги е обещал, нали? Прочел си, че е убит, а Ники Зак е била там. Решил си, че тя ги е взела, нали?

— Никому нищо лошо не съм направил. Гората зад къщата е общинска собственост, а жената с пушката трябва да я затворят в лудницата.

Пол пропусна това без коментар.

— Всъщност откъде Сайкс има опалите? Той не е миньор. — Пол извади едно камъче от обувката си. — Но ти си. Затова нека да приемем, че ти си открил опалите. Колкото да поддържаме разговора, става ли? Те са принадлежали на Сайкс, защото си ги открил в парцел, за който си мислил, че му принадлежи. Да оставим настрана факта, че си копал в чужд парцел. Ти веднага си му ги занесъл. Това е действие на достоен и честен мъж. — Ранкин кимна и го погледна с любопитство. — После каза, че той ти е обещал да ти ги върне. В замяна на нещо, нали? Да вадиш опалите от неговия парцел, така ли?

— Дори не си близо. Нямаше никаква сделка — намръщи се Ранкин.

Пол замахна към някаква муха.

— Така че каква е била сделката?

Ранкин огледа Пол, Нина и Тим. Очевидно ги прецени като група гражданчета, излезли на разходка под жестокото слънце без оръжия и с незаплашително поведение… каквото и да бе видял в тях, този път реши да отговори:

— Сделката беше да не копая за опалите.

Пол изглеждаше като хванат в крачка.

— Да не копаеш опалите?

— Той ми плати да стоя далеч от парцела и да си държа устата затворена.

— Значи после е отказал да ти плати и затова сте се карали в „Прайз“?

— Отново грешиш. Той задържа опалите няколко месеца, за да е сигурен, че няма да кажа на никого за удара. Просто беше разсеян от онзи меч и затова не успя да ми ги върне.

— Но в това няма смисъл. Моля те, помогни ми. Вие сте се карали.

— Това беше, след като открих…

— Какво?

— Нищо. Не съм убил доктора и не съм нарушил никакви закони. Това по мое мнение изчерпва работата ми с вас за днес.

— Но вие за малко не сте се сбили — настоя Пол. — И не искаш да кажеш защо. Това поражда много въпроси около теб.

Нина се изправи и застана пред Ранкин с ръце на кръста.

— Нина! — извика й предупредително Пол.

Тя не му обърна внимание.

— Ти преследва моя син в гората — твърдо каза тя, втренчена в Ранкин. — Уплаши го до смърт. Щеше да го нараниш.

Спомни си онази нощ, мириса на влажните листа, как туптеше сърцето на Боб, когато най-сетне се прегърнаха. Представи си го тичащ в непрогледния мрак между дърветата и това я ослепи за ярката светлина около тях. Пред себе си виждаше само лицето на Боб, когато най-сетне се прибраха вкъщи, новото мрачно петно в очите му, което си стоеше там и досега.

Ранкин я погледна и избухна в шумен смях, подобен на лай.

— Значи онова е било твоят син? Малкото хилаво педерастче?

Тя можеше да различи всяка пора по лицето му, гъстите вежди и мръсотията по врата му.

— Това е за теб — каза Нина. Тя му подаде предварително изготвената от съда призовка.

Той я пое.

— И това. — Ръката на Нина се върна назад и мълниеносно се стрелна към Ранкин, преди Пол да успее да я спре. Юмрукът й се стовари с такава сила в мръсната му физиономия, че той залитна. Бърз като скорпион, той скочи към нея, вдигна високо над себе си кирката, готов да… Пол грабна Нина и я изтегли далеч от нея.

— Как смееш?! — извика тя на Ранкин, като разтриваше заболялата я от удара ръка. — Ти беше в колата ми, копеле!

Тим скочи на крака и застана до двамата.

Точно навреме, защото Ранкин вдигна бойната си брадва и нападна. Диво я размаха на всички страни и те се разпръснаха. Бълвайки проклятия, той подгони Нина, която се затича нагоре по хълма. Тя се спъваше в скалите, падаше и ставаше, а огромният мъжага я следваше по петите, пуфтейки като влак. Пол успя да се промъкне между тях. Избегна едно замахване с кирката и извика към Нина и Тим:

— Бягайте!

Нина се спря, колкото да види белега, оставен от ръката й. След това побягна след Тим, който вече беше набрал достатъчно дистанция между себе си и битката.

Пол не бързаше и прилагаше любимата си стратегия. Ранкин се затича с всички сили надолу по хълма към него, а Пол внезапно се закова на място и сви встрани. С удоволствие видя как едрият мъж губи равновесие и се просва на земята.

— Е, вече можем да тръгваме — заключи Пол и се затича, преди Ранкин да успее да се освести и отново да ги подгони.

Нина и Тим го чакаха горе на хълма. Придружени от порой проклятия и заплахи, носещи се от оврага, те се обърнаха и се запътиха към колата. След като вече бяха извън полезрението на противника, Тим започна тихичко да си подсвирква.

— Изненадващо добре се движиш за човек, който преди малко е ухапан от змия — ухили се Пол.

Тим небрежно пусна мръсния си крачол върху мястото, което Нина току-що бе почистила.

— По-корав съм, отколкото изглеждам.

— Нямаше змия, нямаше ухапване — добави Нина.

Пол повдигна вежди.

— Играл си сценка, така ли?

— Много добре огледах камъните в кофите. Огледах добре и самата скала. Нали това искаше, Нина?

— Точно това исках, Тим. Разбра ли нещо?

— Бентонит. Правилният вид глина. Няма обаче никакви опали. Не би могъл да открие нищо друго освен нискоразредни евтини опали, които не струват повече от един-два долара в магазините. Направо му отнесе челюстта, Нина, мислех си, че адвокатите…

— Веднъж с голи ръце се разправи с Чарли Менсън и неговата банда — похвали я Пол.

— Никога не съм правила подобно нещо — призна Нина, като й се струваше, че от контакта с мръсното лице на Ранкин ръката й се обрива. Изтри я в панталона си, опитвайки се да махне следата от допира. — Не знам какво ми стана.

Пол не каза нищо, но протегна ръка и я прегърна.

Когато се върнаха в бронкото, Тим извади мострата, която бе откраднал от една от кофите, докато Нина се правеше на медицинска сестра и го превързваше. Отново я огледа внимателно.

— Не. Нищо особено няма тук. Търси, но не намира нищо.

— Опалите трябва да са от парцела на Логан. Ранкин е започнал да изследва собствения си парцел — предположи Пол. — Открил е евтини опали и без разрешение е проверил някои от съседните парцели. После е попаднал на истински ценни опали в съседното място. Точно на онези, които Ники е взела от доктор Сайкс.

— Геологията в тази област не е изследвана достатъчно добре — каза Тим. — И все пак ми се струва невъзможно да се открият черни огнени опали толкова далеч от Върджин Вали. Съседният парцел трябва да е вулканичен, както и да е налице необходимото съдържание на минерали. Бих искал да го огледам. Пада се на изток оттук, но ще трябва отново да извървим цялото разстояние до главния път.

— Тим, нямаме достатъчно време да огледаме още днес парцела на Логан. Трябва довечера да се върна в Тахо. До там е пет часа с кола.

— Добре — съгласи се Тим от задната седалка. — Ще ви кажа къде да ме оставите. Имам си палатка, вода, продукти и телефон в раницата. Довечера ще лагерувам в парцела и ще се обадя утре в университета да ме вземат оттам, когато свърша.

— Телефонът ти може да не работи в толкова отдалечено място.

— Телефонът ми е сателитен. Често работя в много отдалечени местности. Не се безпокойте за стария Тим.

— Ставаш за експертен свидетел, Тим — похвали го Пол.

— Когато Нина ти показа онези опали, ти си казал, че са ценни, нали?

— Бяха по-големи и по-стабилни от всичко друго, което съм виждал.

— Ако съществува още половин дузина, но по-големи, върхът на тортата, би ли казал, че са необичайно ценни?

— Хм — отвърна Тим. — Зависи от контекста. Най-големият камък, който ми показа, може, и подчертайте това с жълт маркер в главите си, може да струва няколко хиляди долара. Пет-шест такива, даже по-големи от онези, които съм виждал… — в очите му се появи замечтан поглед. — Мисля, че всичките струват над сто хиляди долара, ако се продадат където трябва. Може и повече. Това е, при положение че не са обработени. Срязани и полирани ще струват значително повече.

— Много е — промърмори Нина.

Наистина си бяха пари. Почувства се уморена. До това ли ще я изведе този случай — обичайната разправия за пари?

— Макгъфин на Хичкок — обади се Пол.

— Какво? — сепна се Нина. Помисли си, че й говори за кучето.

— Във всеки негов филм съществува някакъв предмет, който всеки се опитва да докопа. Не е толкова важно какъв е точно. Спомняш ли си, в „Криминале“ те бяха отворили един сейф и през целия филм не се видя какво точно са взели оттам и защо толкова се боричкат за него.

— Това не е Хичкок — възрази Тим. — Елмър Ленърд, нали? Не, чакай, онзи италианец.

— Не. Искам да кажа, че това са просто обекти. Сърцето на случая е в някой човек и тупти тревожно в момента.

— Поетично — одобри Нина. — В кого?

— Хората под подозрение винаги се въртят около главната сцена. А може би опалите нямат нищо общо и първата ни теория, че убийството на Сайкс е свързано с хирургическата практика, е по-вероятна.

Те продължиха разговора си, докато не стигнаха края на черния път. Пол въздъхна с облекчение, когато под тях започна гладкият асфалт.

— Поне вече знаем едно нещо. Знаем кой се е обаждал на Ники, кой те е нападнал в колата и кой е преследвал Боб в гората онази нощ. Както и това, кой се е карал със Сайкс в казиното седмица преди да бъде убит. Ще осведомиш ли полицията за него, а, Нина?

— Мисля… някак си можем да го използваме в този случай. Затова няма да го направя. Той е прав. Никога не е наранявал някого от нас. Използваше тактиката на сплашване. Не мисля, че представлява опасност за нас. Според мен няма нищо общо с цялата история.

— Той знае, че ние знаем кой е — съгласи се Пол.

Замислиха се. На задната седалка Тим пишеше нещо по картата. След малко извика:

— Спрете тук.

Всички излязоха, за да се разкършат. Късният следобед хвърляше дълги синьо-зелени сенки. Над тях кръжаха ястреби. Тясна пътечка се виеше през зелената поляна край пътя и се губеше в далечната верига от планини. Пред нея имаше дървен знак, предупреждаващ, че това е парцелът на Логан.

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш? — попита го Пол.

— Никога не съм бил толкова възбуден в професионалния си живот. — Разтърси ръцете им. — Ще ви докладвам, след като се завърна.

— Не се преуморявай — извика му Нина. Тя седна зад волана и отново погледна пустошта около тях.

— Може би ще си закупя парцел някъде наоколо и ще започна да го експлоатирам — ухили се Тим.

— Имам чувството, че всичко наоколо е откупено отдавна.

— Е — философски въздъхна Тим. Пъхна картата и открадната скала в раницата си. — Все пак ми остава славата на научните публикации.

ГЛАВА 24

В понеделник Пол, Нина, Сенди, Уиш и доктор Джинджър Хирабаяши седяха около масата в конферентната зала. Бяха заели пози, които според Нина идеално пасваха на ролите им. Пол, лукавият шпионин, се люлееше невинно на стола с ръце на скута, сякаш си беше вкъщи и гледаше футбол по телевизията, но очите на загорялото му лице се бяха втренчили остро в нея. Сенди, стражът, пазеше вратата. Уиш, чиракът, слушаше внимателно, а широко отворените му очи не изпускаха нищо. Джинджър, вечният скептик, скръстила ръце и навела леко глава, следеше за дефекти в сградата, която изграждаше Нина.

— Най-лошото нещо в цялата история е, че Хенри Макфарланд придобива влияние от истерията по малолетната престъпност, обхванала околността. Решил е да съди Ники като възрастна. Направо паднах на колене пред него…

— Имаш предвид, както се ходи да се пуска сухо на конгресмените или както го правеше Моника? — намеси се Пол.

Нина го изгледа. По устните му играеше усмивка, раменете му бяха огромни, ръцете — сръчни, кафявите очи долавяха всичко и тя отново си помисли за базилиска, сравнявайки думата с човека, когото си въобразяваше, че познава. Нечовешки студен отвътре. Убиец.

Той улови погледа й.

— Извинявай. Тъпа шега.

С усилие на волята Нина си наложи да продължи:

— Обвинението спечели много от това решение и няма да има съдия, който да тръгне срещу общественото мнение. Цялата страна е луднала по престъпленията, извършени от деца на нейната възраст. Тя е обвинена в убийство първа степен. Няма опасност от смъртна присъда, но доживотният затвор е много вероятен изход. — Поклати глава и се вторачи в чашата с кафе. — Невероятно е. Всичко противоречи на факторите, изредени в случая Кейс и…

— Как стана така, че е обвинена в убийство първа степен? — попита Сенди. — На съдебните заседатели би трябвало да им изглежда като убийство в момент на заслепение. Никаква хладнокръвност. Никакъв предварителен план.

— Имаш предвид предварителна подготовка за убийството, мамо — поправи я Уиш.

Той изучаваше наказателното право в обществения колеж и вече навлизаше в терминологията. Сенди го стрелна с поглед и той изохка.

— Знам какво имам предвид — сопна се Сенди.

— Разбира се, мамо.

— Много добре знае — потвърди и Пол.

— Ти не се обаждай — предупреди го Сенди.

— Уиш просто иска да помогне, нали така, Уиш?

Уиш кимна.

— Нещо му се върти в главата — добави Пол.

— Ще му е за пръв път.

— Какво си мислиш, Уиш? — попита го Джинджър. — Умирам да разбера.

— Купих пикапа на Пол. Имам работа по него. Нови спирачки, ново СВ, нова тапицерия отзад.

— Сменяш ми тапицерията? — удиви се фалшиво Пол.

— Ъ, имаш предвид леопардовата кожа, нали? Много е демоде. Все едно хипарски микробус или нещо такова.

— Какво ще сложиш на нейно място?

— Изкуствен линолеум. Ще си държа отзад колелото, а приятелите ми няма да има нужда да си събуват обувките.

— Точно ми се случи да имам в излишък такъв модерен индустриален линолеум — каза Пол. — Ела в Кармел, когато мине изслушването, и ще ти дам. Даже може да излезе работа за теб, докато отново започнеш училището.

— Чудесна идея.

— Извинете. Може ли да се върнем към важния въпрос, който зададе Сенди? — попита Нина. — Защо Ники е обвинена в убийство първа степен? С обичайната си прозорливост Сенди уцели най-важната точка в този случай. Първо, Сенди, не е необходима предварителна подготовка, за да бъде обвинен някой в убийство първа степен. В нашия случай обвинението е основано върху така нареченото правило на углавно престъпление, комбинирано с убийство.

— Убийство, което се извършва в съчетание с друго престъпление — обяви Уиш, гледайки странично към Сенди. Тя не даде да се разбере, че го е чула.

— Точно така — съгласи се Нина. — Теорията е, че Ники е извършвала или поне се е опитвала да извърши грабеж по време на убийството. Грабежът е углавно престъпление. Затова сме изправени пред обвинение в убийство първа степен. Сега трябва да върнем Ники обратно под юрисдикцията на съда за малолетни. Струва ми се, че успях да убедя съдията Флахърти да отхвърли грабежа като част от обвинението. Така случаят ще се превърне в убийство втора степен и има много по-голям шанс Флахърти да я прехвърли към съда за малолетни. Това ще е основната ни стратегия в предстоящото изслушване.

— Какво ще се случи с нея там? — попита Уиш.

— Ще излезе на двайсет и пет. В най-лошия случай.

— Девет дълги години — каза Уиш. — Това ли е най-доброто, на което се надяваме?

Всички погледи се насочиха към Нина, която не отговори веднага, а отпи един-два пъти от чашата си.

— Не — отвърна накрая. — Това не е най-доброто, на което можем да се надяваме, но просто в момента такива са възможностите ни. Мисля, че клиентът ни е невинен. Проблемът е, че не можем да го докажем. Още е твърде рано. Имаме много следи, които трябва да се проверят докъде водят. На този етап нямам аргументи да искам цялостно сваляне на обвинението. Затова атакувам техническите подробности, което значително ще облекчи задачата ни по време на самия процес.

— Следователно предприемаш междинни действия. Опитваш се да я върнеш в системата за малолетни, а не се опитваш да докажеш, че е невинна — констатира Джинджър.

— Ако можех, щях да го направя.

— Какви са основните следи, по които работиш?

Пол отговори на Джинджър, като започна да изброява, свивайки пръсти:

— Едно. Направила го е майката на момичето. Тя е била там през нощта на убийството. Момичето може би я прикрива или самата тя прикрива Ники. Две. От няколко години доктор Сайкс е започнал да допуска грешки в работата си. Извършил е тежка професионална грешка, която е мотивирала някого да го убие. Всъщност мисля за Линда Литърбеър.

Сенди се размърда, но си премълча.

— Три. Денис Ранкин е имал разправия с нашия доктор малко преди смъртта му. Четвърто. Може наистина да е било грабеж. Едно момче на име Скот Кабано е направил кариера, като е разбивал къщите около езерото. Може би е отишъл след Ники. Пет. Хора, до които още не сме се приближили, са желаели смъртта на доктор Сайкс и едновременно с това на сина му. Те са саботирали самолета. И това е само началото.

Всички се замислиха. Отпиваха от кафето си, барабаняха с пръсти, а Уиш тропаше с крак по пода, докато майка му не го накара да спре.

— Добре — обади се Нина. — Попълваме документите тази сутрин, за да атакуваме част от свидетелствата на предварителното изслушване. Всички ли разбирате това?

Отвсякъде се заклатиха глави в знак на съгласие.

— Предприемам обжалване на решенията на съда от предварителното изслушване. Процедурата е да отправя искане за така нареченото „изслушване 995“. То се основава на алинея 995 от Наказателния кодекс, където се разглеждат недостатъците и грешките в свидетелските показания и уликите, представени по време на предварителното изслушване. Има вероятност да свалим от Ники обвинението в убийство първа степен. Ще атакувам уликите на обвинението в частта им за грабежа. За да стане това, ще атакувам две неща: всички заключения на следователите, че кръвта по меча е на Ники, както и свидетелските показания на Луис Гарибалди. Има един проблем обаче. Изслушване 995 обикновено се основава на писмените протоколи от предварителното изслушване, не е обичайна практиката да се призовават свидетели. Трябва да осигурим по някакъв начин присъствието на детектив Дитмар и на Луис Гарибалди.

— И как си представяш съдията да си промени мнението?

— Открих една рядко използвана подточка.

Джинджър широко се усмихна и Нина се засмя.

— Алинея 995 б. Важното е да убедя съдията, че в писмените обвинения съществуват малки грешки, така че да принудя Хенри да поиска ново изслушване на свидетелските показания, за да се поправят грешките. Самата аз не мога да го направя, затова се налага той да свърши моята работа. Искам да го изнервя достатъчно, че да призове за нови показания детектив Дитмар, неговия експерт по кръвни проби, и Луис. Това ще ми отвори вратата за кръстосан разпит и може би дори ще поставя Джинджър на предната огнева линия.

— Значи имаш началния план. После какво? Как точно ще убедиш съдията да отхвърли обвинението в грабеж?

— Първо ще атакувам всички улики, поставящи Ники в кабинета. Ще покажа, че детектив Дитмар не е заключила безусловно, че по меча има от кръвта на Ники. Жената беше доста объркана на предварителното изслушване. Без доказателство за кръвта на Ники по меча не съществува улика, че Ники е била в кабинета. Не е грабеж просто да нахлуеш в собствеността на доктор Сайкс или да скочиш в басейна му, или пък да надничаш в кабинета отвън. Нищо от това не сочи опит или намерение за грабеж.

— Но тя е взела нещо от кутията, скрита в плувния басейн — отбеляза Джинджър. — Съседката, как й беше името…

— Луис Гарибалди — помогна й Сенди.

— Луис е дала показания, че я видяла да взима нещо!

Как ще се справиш с това?

— Ще твърдя, че Луис е некомпетентен свидетел, така че показанията й са несъстоятелни. Ще атакуваме половината от уликите, представени на предварителното изслушване, ако не и всичките.

— Некомпетентна? Как? — учуди се Уиш.

— Очаквам да чуя това от Джинджър — каза тя. Пол най-сетне бе благоволил да й разкаже за преживяването си, без да навлиза в подробности. — Нека просто кажем, че Луис е удивително жизнерадостна за мрачния свят, в който живеем. — Засмя се и не обърна внимание на недоумението на Сенди и Уиш.

— Ако атаката ти над уликите успее, нищо не поставя Ники на местопрестъплението — заключи Пол. — Чакай! Но какво ще правим с кръвта й от външната страна на кабинета и с признанието й пред ченгетата?

— На това изслушване не можем да направим много, Пол. Не мога да сваля цялото дело, защото остават още доста улики. Затова се опитвам просто да сваля углавното престъпление от целия пейзаж.

— Звучи като първа стъпка от план — коментира Пол.

— Не може да има план, без да има елемент на изненада в него. Ето я и моята изненада. У мен са може би най-ценните опали, взети от къщата на доктор Сайкс през онази нощ. Вероятно ще се наложи да ги предам на Хенри.

— Но тогава ще стане ясно, че тя е взела много ценни предмети, следователно все пак е извършила грабеж, не е ли така? — попита Уиш.

— Има една вратичка. Не можеш да откраднеш собственото си имущество. Направих проучване и взех присърце тази идея. Ако успея да докажа, че идват от семейния парцел на Ники… може би ще успеем да извикаме като свидетел Тим Сайз, който да потвърди, че опалите са точно оттам.

— Таен план зад друг таен план. — Пол я потупа по коляното. — Това е, момичето ми! — Веждите му се свиха, като усети как тя конвулсивно се отдръпна от него.

Уиш се почеса по дългата си брадичка и одобрително изпръхтя.

Всички останали изглеждаха изпълнени със съмнения.

— Как можем да го докажем? — попита Сенди, като ровеше в бележника си.

— Уверена ли си, че ти е казала истината? Сама ли си призна какво е взела? — попита Джинджър.

— Тя е взела торбичка с опали, дадени на Бил Сайкс в края на март от Денис Ранкин, който си мислил, че доктор Сайкс притежава парцела, където ги е открил. Само че той не е бил собственост на Сайкс. Принадлежал е съвместно на Дария Зак и Бет Сайкс. Следователно Сайкс не е имал право да вземе и да задържи опалите. Но го е направил.

След няколко дена успял да убеди Дария да му продаде дела си. — След това обясни и някои от подробностите, научени от разказа на Ники.

Когато Нина свърши, Джинджър прокара ръка по косата си и каза:

— Аз имам един въпрос.

— Стреляй — подкани я Нина.

Тя си мислеше за изслушването следващата седмица и се опитваше да открие нещо недогледано и недомислено в цялостната й постройка. Толкова беше крехка. Напрегна се, очаквайки Джинджър да я събори с един удар.

— Жената на Сайкс, Бет, нейни са половината опали. Какво ще кажеш за съвместната собственост? Това не прави ли Сайкс съсобственик на скъпоценните камъни?

— Добър въпрос — облекчено въздъхна Нина. — Отговорът е, че опалите не са съвместна собственост. Според законите на Калифорния наследеното имущество е отделно, докато собственикът изрично или имплицитно не реши да промени характера му. Снощи поговорих с Бет. Тя обеща да свидетелства, че никога не е имала намерение да превръща парцела в обща съпружеска собственост. Ще свидетелства, че няма нищо против, задето Ники си е върнала опалите.

— Добре, добре — похвали я леко иронично Джинджър. — Изградила си чудесна пирамида от юридически съждения. Толкова се радвам, че се занимавам с наука и не ми се налага да издигам подобни въздушни небостъргачи.

— Прилича на училищна задача по геометрия. Започваш с това, че знаеш какво искаш да докажеш, а след това се движиш отпред назад, за да откриеш въпросите на отговорите, които вече имаш.

— Какви са шансовете Тим да открие опали в онзи парцел? — попита Пол. — Нали не би трябвало да има такива в тази област?

— Само че има.

— Какво е това? Тим се е обадил, така ли?

— Преди двайсет минути — тържествуващо се облегна назад Нина, наслаждавайки се на реакцията, която щеше да предизвика. — Трябваше да го чуеш, Пол. Каза, че е намерил най-голямата жила на черни огнени опали от 1972 година насам, когато е бил открит гигантски опал във Върджин Вали. Открил е стената, където Ранкин е работил. Всичко е станало още същия ден преди да се мръкне. Има следи от скорошно разместване на пластовете, което е разкрило жилата. Отнесъл е няколко мостри в Невадския университет и каза, че са впечатляващи.

Въпреки обърканите си чувства към Пол тя усети, че го дарява с широка усмивка. Пол също й се усмихна.

— Необоримо доказателство! Продължавай.

— Добре, докъде бях стигнала? А, да. Да предположим, че съдията ме изкара от равновесие по време на изслушването. Флахърти си има своите дни. Ще видим. Ако разреши, Тим ще свидетелства, после Ранкин може да потвърди откъде е изкопал опалите и да свидетелства, че ги е дал на Доктор Сайкс. След това ще се облегна на изявленията на Дария и Бет, за да докажа, че Бил Сайкс е нямал никакви права над парцела на Логан по времето, когато е взел опалите. Победа. Като в приказка. Така сваляме обвинението в грабеж поради липса на състоятелност. Какво остава?

— Толкова много труд, а убийството си остава — отбеляза Сенди. — Но поне ще имаш повече пространство за маневриране.

— Освен това ще изчистим образа й на симпатично момиче, изпаднало в беда — добави Джинджър. — Желая ти успех. Дано се справиш.

— Джинджър, знам, че работиш по ДНК резултатите. Рови по-надълбоко. Трябва да се подготвим за атака над кръвните улики. Колкото по-рано получа химическия анализ от еликсира на Луис, толкова по-добре. Нямаме много време.

— Има един човек от Сакраменто, с когото работя понякога. Сега е зает да изважда някакви свои приятели от щатския затвор на основата на ДНК свидетелства с екипа на Бари Шек, но скоро ще се върне. Много е добър. Ще се консултирам с него.

— Чудесно. Пол, вземи Уиш и направи така, че Ранкин да се появи на изслушването. Той няма да иска да се замесва, но вече му връчихме призовката и няма къде да мърда.

— Вчера попълних документите за временното му назначаване на работа. Ще има доказателство за стаж — обърна се Нина към Сенди, която си отбеляза нещо в бележника.

— Тя вече достатъчно го експлоатира — вметна Пол.

— Освен това, Пол, ще ни трябват документите за собственост в Невада. Както и регистрацията на парцела.

— Проверих. Ще ги взема утре. Следобед оглеждам парчетата от самолета.

— Ще подготвя Дария и Бет да свидетелстват. Трябва да подкарам цялата тази машина.

— На коя дата ще искаш да насрочиш изслушването? — попита Сенди.

— Трябва да спазим двайсет и един дневния предупредителен срок плюс три дни за изготвяне на документите. Така че… — Сенди вече гледаше в календара. — Най-рано на шестнайсети юли.

— Значи, шестнайсети юли.

Вратата се отвори към светая светих на къртиците от НСБТ. Пол влезе, без да почука. Откри Чък Дейвис да редактира някакви документи и да подчертава един абзац с червен маркер. Мястото бе пълно с папки и книжа. Постави обратно маркера в една глинена чашка, затвори тетрадката и предложи стол на Пол.

— Приключихме разследването си на мястото на катастрофата. Утре екипът се връща във Вашингтон.

— Някаква промяна в първоначалните ви заключения? Още ли се придържате към версията за пилотска грешка?

— Ние сме много внимателни — не отговори направо той. Взе тетрадката си и я сложи в чекмеджето на бюрото си. — Нека да ви разкажа за процеса малко по-подробно от първия път, когато разговаряхме. Ако един самолет катастрофира, дори да има смъртни случаи, не следва автоматично разследване от страна на НСБТ.

— Не знаех това.

— Всичко струва пари, а и не всички катастрофи предизвикват подозрения. Повечето са ясни от пръв поглед. В този случай разследването се плаща от застрахователната компания на производителя на самолета.

— Не от правителството, така ли?

— Точно така. Но повярвайте ми, въпреки заключенията, които можете да си направите, ние сме безпристрастни, а не подлоги на застрахователната компания. Ние търсим истината. Това е всичко.

— Залогът за застрахователната компания сигурно е висок?

Дейвис се усмихна.

— Не искат да плащат за некачествен самолет, ако машината не е била повредена.

— Очевидно — съгласи се Пол.

— И те са доволни от заключението, че в случая причината е в пилотска грешка.

— Значи няма да се опитвате да сглобите отново самолета?

— Не. Частите засега ще останат на летището в Рино.

Пол усети, че Дейвис е несигурен. Явно той не бе съвсем доволен от резултатите.

След като намекна за несъгласието си, Дейвис се върна към разследването.

— Много внимателно огледахме двигателя на бийчкрафта, хидравликата и авиационната му система. Търсихме нещо подозрително в измервателните уреди на кабината, въпреки че те бяха напълно стопени. Проверихме радарите и интервюирахме инструктора, който за последен път е проверявал Скип Бейли. Самолетът е модел 18, построен през шейсетте, но напълно обновен. Двигателят бе само на няколко години. Всички останали части бяха рехабилитирани или подменени през последните няколко години. И — допълни той, изпреварвайки въпроса, който предугади, че Пол се кани да зададе — работата бе свършена много внимателно. Прегледахме дори болтчетата на останките. — Извади изпод бюрото си увит в хартия сандвич. — Ще ме извините ли, изпуснах обяда си.

— Значи не сте намерили нищо ново.

— Ще ви обясня някои от нашите размишления по случая.

Очевидно Дейвис беше решил да изтормози пленника си с пълното обяснение за процеса на разследване, да говори надълго и нашироко, преди да изгони изтормозената си жертва. Облегна се удобно назад, сякаш се готвеше за уютен разговор около камината. Пол последва примера му, като качи възстановяващия се крак на другия стол.

— Изследването ни по двигателната и горивната система показват липса на повреда преди сблъсъка със земята — продължи той, като междувременно отхапваше от сандвича си.

— Така ще пише в крайния доклад, нали?

— Чак до другата година тази информация ще бъде много внимателно проверявана. В състояние съм да ви дам само предварителни мнения. Данните от последния радарен сигнал показват, че самолетът е летял стабилно на три хиляди метра височина — малко ниско за област, където се срещат върхове четирихилядници. Не е имало сигнали за бедствие или прекъсване на комуникацията със сигналната кула. Предполагаме, че пилотът е продължил рутинния си полет, като се е осведомявал за метеорологичната обстановка по уредите си. Именно неуспехът му да поддържа достатъчна височина над планинския терен, което може да е породено от илюзорните събития, които ви описах при предишната ни среща, е причина за катастрофата. Пол нервно барабанеше с пръсти.

— А какво казва вашият свидетел?

— … освен ако по неизвестна причина не е отказал двигателят.

— Значи във вашия доклад заключението е в полза на пилотската грешка. Въпреки целия му опит вие сте решили, че, първо, реагирал е грешно на някой порив на вятъра и, второ, не е обръщал достатъчно внимание на метеорологичните условия. Трудно ми е да повярвам, че изключвате отказ на двигателя.

— Не сме го игнорирали. Когато зарежда самолета, добрият пилот винаги проверява бензина за примеси. Понякога е смесен с малко вода.

— Така се продава?

— Обикновено не, но стават такива неща. Случилото се горе, засечката на двигателя, която беше спомената от свидетеля, ни кара да се чудим дали горивото му не е било с примеси, защото когато имаш известно количество вода, двигателят започва да „кашля“, а ако нямаш късмет и водата е повече, получаваш засечка. Двигателят спира. Ако не искаш да имаш засечки на мотора, трябва винаги да проверяваш горивото си.

— Колко вода ти трябва, ако искаш да си сигурен, че машината ще откаже?

— Имате предвид, ако се опитате да предизвикате повреда в двигателя?

— Да.

Дейвис го изгледа внимателно.

— Има ли нещо, което да предполага такава възможност?

— Абсолютно нищо.

— Една чаша ще предизвика голям проблем.

— Дали пилотът е проверил горивото?

— Неговият механик се закле, че и той, и пилотът са го проверили. Понеже ние сме подозрителни дяволи, проверихме другите двама клиенти, които са купили от същата цистерна гориво същия ден. Горивото беше добро. Нямаше вода.

— Какво друго открихте в резервоара?

— Спомнете си, казах ви, че е имало пожар.

— Аха, изпарението. Следователно няма доказателства за наличие на вода?

— Точно така. Но ако, слагам това ако, защото изглеждате скептичен въпреки всички свидетелства, които вече представих. Ако някой е искал да свали самолета, пилотът самоубиец, ревнивата му жена, врагът от детството му… ако злодеят е искал двигателят на самолета да засече и да се разбие, вода в резервоара щеше да причини наблюдаваното от свидетеля, преди самолетът да падне.

Пол се принуди да не издаде изненадата по лицето си. Значи Дейвис е взел на сериозно неговите съмнения и бе търсил улики, за да ги оправдае. Явно не е задникът, за когото първоначално го бе взел Пол.

— Беше ли останало гориво в резервоара?

— Резервоарът беше смачкан и разкъсан, освен това повреден от огъня. Дори да беше останало малко гориво, нямаше да има смисъл да правим химически анализ, освен ако нямаме силни подозрения за вероятно замърсяване на горивото. — Скръсти ръце. — Както споменах, нашето разследване показва, че горивото е било чисто.

— Добре — каза Пол. — Виждам, че екипът си е свършил съвестно работата. Не мога да имам възражения към работата ви. Но аз съм тук, за да огледам парчетата от самолета, затова май е време и аз да си свърша моята работа.

— Ще ви вкарам вътре.

Смачка хартията от сандвича и я хвърли в кошчето. Изправи се и двамата излязоха навън под ослепителното слънце и оглушителното движение.

Половин час по-късно бяха в Рино. Стара сграда, съседна на летищните хангари, се навеждаше опасно надясно. Вътре обаче се оказа изключително чиста, включително и бетонният под.

Гордостта и радостта на Скип Бейли лежеше разглобена на хиляди детайли. Малките парчета бяха положени върху бели листи хартия в далечния край на залата, а по-големите като пречупените крила бяха в центъра. Вървяха покрай тях с ръце в джобовете, докато не се доближиха до резервоара или по-скоро каквото беше оцеляло от него.

— Виждате в каква лоша форма е — отбеляза Дейвис.

— Какво е това? — Пол вдигна едно изкривено парче.

— Горивен екран.

— Той би трябвало да спира…

— Частици, които да не попаднат в помпата към двигателя.

— Хм. — Пол внимателно постави парчето обратно. — А онова? — посочи друго парче.

Дейвис имаше много неща да каже за този втори детайл, което означаваше, че по някаква странна причина иска да му отвлече вниманието, затова той си остана зает и щастлив, докато Пол галеше горивния екран с ръка.

След продължително оглеждане на парчетата и безкрайни лекции Пол беше готов да си тръгва. Докато вървяха към изхода, той забеляза още един предмет. Лежеше близо до седалките и бе удивително добре запазен.

— Какво е това? — Можеше и сам да разбере какво е от пръв поглед. Бял, с големината на топче за пинг-понг. Взе го в ръка. Стиропор. Познато. Някъде напоследък бе видял подобно нещо…

Дейвис повдигна вежда и в този момент сигурно някаква камбана заби в мозъка му. Нещата започнаха да се подреждат и той бързо си сложи маска на невъзмутимост.

— Нищо. Открихме го под креслото на Кристофър Сайкс.

— Не е изгорял по време на пожара?

— Пламъкът е бил концентриран другаде. Тази част от самолета е останала студена и предметът е оцелял.

— За какво служи?

— Не мога да се сетя за някаква полезна функция по време на полет.

— Тогава какво прави в самолета?

— Забавление? — сви рамене Дейвис, очевидно раздразнен. — Не харесваше този предмет по неизвестна причина, а не харесваше и това, че Пол е открил единственото нещо, което не се вписваше в теорията му. — Преди полета вътрешността на самолета е била идеално почистена. Всички други нефункционални предмети са били притежание на Кристофър Сайкс — чанта, клетъчен телефон, слънчеви очила, бейзболна шапка. Така и не разбрахме какво прави тази топка под седалката на пътника. Ако откриете, обадете ми се.

Значи Дейвис все пак попадаше в редовете на търсачите на истината.

— Благодаря — рече Пол. — Видях достатъчно.

Щом се върнаха на паркинга в Карсън Сити, Дейвис се обърна към него:

— Когато видиш парчетата, чак тогава осъзнаваш, че двама души са загинали. Като видиш в какво са се превърнали, иска ти се да направиш нещо и да предотвратиш подобни нещастия. След това се връщаш във Вашингтон и седиш няколко седмици. После идва следващото обаждане в полунощ. Не съм тук, за да прикривам истината. Ако вие и вашите експерти откриете нещо, моля, незабавно ми се обадете.

Подаде на Пол визитката си. Ръкуваха се.

Обади се от уличен телефон в Карсън Сити. Това му дойде добре след разорителните обаждания по клетъчния.

— Джинджър? Тук е Пол ван Уегънър.

— Здравей, Пол. Току-що се върнах от лабораторията.

— Изпращам ти по „Еър експрес“ едни предмети. Два предмета. Единият е метален. Представлява филтриращ екран за авиационно гориво. Направи всички химични тестове, които са възможни. Търся замърсители.

— Какъв вид замърсители?

— Нямам представа.

— Трябва да ми дадеш някаква насока. Намекни нещо. Иначе няма да мога да заспя от напрежение.

— Не мога да помогна с много… освен… виж, потърси свидетелства за наличие на вода.

— Вода? Ела да си го вземеш след пет минути.

— Знам, знам. Този филтър е бил в резервоар по време на самолетна катастрофа. После е бил обхванат от пламъци. Пълна развалина е.

— Добре, да търся доказателства за наличие на вода в смачкан, изсушен филтър. За какви други малки чудеса ще ме помолиш?

— Пращам ти и една малка топка. Накарай я да проговори и да обясни предназначението си и откъде се е взела. — В този момент се сети къде е виждал подобни топки. В стаята на Дейв Льоблан. Може би Кристофър Сайкс е видял една от тях в хангара и я е взел? Както бе предположил Дейвис. Просто защото му е попаднала пред очите и си е играл с нея.

— Къде си я намерил?

— Под едната седалка на разбития самолет. Искам да знам защо. Ти си експертът, обади ми се, като откриеш отговора.

— Не мога да го направя моментално, Пол. Разбираш ли? Ти ме караш да правя тестове за всичко.

— Знам. Сигурно няма да откриеш нищо.

— Ако там има нещо, ще го открия. Друго?

— И още нещо, Джинджър, какво й става на Нина?

— А?

— През последните няколко дена се държи странно с мен. Сякаш съм я разстроил с нещо.

— Не мога да разбера защо искаш съвет от мен за собствения си любовен живот. Мога да ти кажа само, че преди сбирката бяхме заедно пред умивалника и се вчесвахме. Тя каза нещо за теб.

— Какво?

— Изглеждаше толкова тъжна, че я попитах дали мисли за покойния си съпруг, а тя отговори, че мисли за теб.

— Аха.

— Трябва да тръгвам.

Все едно го бяха ударили. Детето й е разказало всичко, помисли си Пол. Не биваше нищо да му казвам. Докато обмисляше какво значи това, в ума му преминаваха като на филмова лента образи на Нина — голите й крака върху бюрото, как се разхожда, лицето й, порозовяло от вятъра, как плува, дългата й коса, разляна като лилия зад нея.

Това вече беше окончателният край.

Всъщност почувства облекчение. Всичко, което трябваше да направи, бе да чака тя да заговори.

ГЛАВА 25

— Областният съд на Ел Дорадо обявява сесията за открита в присъствието на негова чест съдия Флахърти — обяви пълномощникът Кимура, който заместваше обичайния пристав на Флахърти.

— Заявявам своето присъствие — каза Флахърти.

Розовеещата му кожа бе хванала лек тен, а около него се носеше неофициална лятна атмосфера. Въпреки че често започваше така, бързата смяна на настроението му си беше негова запазена марка. Всеизвестно бе, че често успяваше да побърка за нула време и защитата, и обвинението, и съдебните заседатели, както се шегуваха чиновниците в съда. Белоглав и закръглен, приличаше на весел стар елф в свежата юлска сутрин. Нина подозираше, че той нарочно култивираше този ефект.

— Хенри Макфарланд, представляващ народа, ваша чест.

Хенри приличаше на котка, която е погълнала нещо много по-голямо от канарчето. Какво ли бе замислил? Не беше известен с потайността си. Това я правеше още по-нервна.

Барбара Банинг не беше до него. А би трябвало. Нещо се случваше.

— Нина Рейли, представляваща обвиняемата Никол Зак, ваша чест.

Отвън в ехтящата чакалня седяха Тим, Дария и Бет. Нина искаше потенциалните свидетели да са й подръка. Засега Ранкин още не се бе появил, въпреки че Пол бе обещал да го доведе. Зад банката до нея седеше Ники, която просто не можеше да избере по-неподходящо държане за съд. Косата й бе прясно боядисана в огненооранжево, внимателно обработена на кичури с гел. Цялото й същество излъчваше луда нестабилност. Джинсите й бяха разкъсани, дрипавият й червен пуловер — провиснал, а лицето й бе забулено от обичайния буреносен облак.

Ох, добре. Поне не беше боядисала и кожата си в червено, татуирала лицето си или сложила халка на езика си специално за случая. Въпреки храброто изражение и потропващите лакирани в черно нокти Нина долавяше страха, който я бе обзел. Ужасена бе и просто не можеше да се удържи да не трепери.

„Мога да го понеса“ — помисли си Нина, но не биваше и двете да се тресат като птички през зимата срещу Хенри, затова си наложи да застане неподвижно.

— Да започваме. Разбирам, че не ви харесват заключенията, направени от кръвната експертиза, които бяха изложени на предварителното изслушване, нали така, защитник? — обърна се към нея Флахърти.

Изглежда, не приемаше много на сериозно обжалването й. Беше чел хиляди жалби, написани проформа от адвокатите по криминалните дела, защото те бяха очаквани и нормални. Само едно на сто от изслушванията по алинея 995 водеха до промяна в посоката на случая. Но никога не можеш да разбереш какво си мисли Флахърти, докато не избухне.

— Ни най-малко не ми харесват, съдия. Както виждате от бележката, придружаваща обжалването ми, свидетелят никога не е заключавал, че по меча има кръв от обвиняемата. Доста потанцува около това, но не го каза. Без това заключение не съществува ни най-малко свидетелство, че…

— Ни дете, ни коте, а?

Закачливостта му я възпламени.

— Едно шестнайсетгодишно момиче е обвинено в убийство първа степен без достатъчни основания — каза тя със силен и ясен глас. — Няма да е първа степен, ако не е извършвала углавно престъпление, ваша чест. Както стоят нещата, няма свидетелства, че тя е влизала вътре в къщата или дори че е правила подобен опит.

— Не може ли да се извади заключение, че се е готвила да извърши грабеж заради простия факт, че е била в чужда собственост през нощта и се е крила? — попита Флахърти.

Наведе се настрани, когато един от чиновниците му прошепна нещо.

Нина почака да обърне цялото си внимание към нея.

— Това не е ситуация, когато напълно непознат влиза в чужда собственост през нощта. Доктор Сайкс е бил неин чичо. И преди е била в къщата му, дори е плувала в басейна. Не можете да предположите, че се е канила да граби, само от тази информация.

— Може ли, ваша чест?

— Давай, Хенри.

Сега заел мястото си на тепиха, Хенри разлистваше известно време записките си и си прочистваше гърлото.

— Майката на обвиняемата е признала, че момичето е било ядосано на чичо си за някакво въображаемо зло, което им е сторил. Без да казва на майка си къде отива, тя се е измъкнала от къщи, взела е без разрешение каяка и е доплувала до собствеността на Сайкс. Тези действия не са толкова невинни, както се опитва да ви убеди защитата.

Отпечатъците й са навсякъде по стъклото…

— Но не и на бравата — прекъсна го Нина. — Значи няма свидетелства за намерение…

— Чакайте си реда, защитник. Тийнейджърите обичат да се промъкват насам-натам. Спомням си моята младост през палеозойската ера. — Изчака да получи одобрителния смях на репортерите от вестниците и собствения му съдебен екип. — Обичах да се промъквам в къщата на момичето, което ми бе разбило сърцето. Седях в храстите и гледах светлината от прозореца й на втория етаж. Мечтаех си под луната, после си отивах вкъщи. Чак след година разбрах, че всъщност живее в съседната къща. — Последва още хилеж.

— Имаме свидетел, който казва, че момичето е откраднало нещо от басейна. Това е Луис Гарибалди.

— Обжалвам, ваша чест. Атакувам всичките й показания — отвърна Нина — въз основа на факта, че тя не е могла да разбере с осезанията си какво прави там обвиняемата.

— Ще стигнем и дотам. Но нека да поговорим за кръвните свидетелства — намеси се Флахърти. — Хенри, в твоето писмо твърдиш, че си поставил обвиняемата в къщата, защото има доказателства, че кръвта на обвиняемата е намерена върху оръжието, с което е извършено убийството.

— Това е така, ваша чест. Прекарах един час с детектив Дитмар по време на предварителното изслушване, проверявайки методите й и стъпките, които е предприела, за да стигне до своето заключение.

— И какво е това заключение? — попита Флахърти с най-застрашителния си тон.

— Моля?

— Къде точно в протоколите от изслушването, които аз прочетох неколкократно, трябва да добавя, без вашето писмо да ми помогне много, вие питате вашия свидетел дали тя може да потвърди с някаква степен на сигурност, че втората кръвна проба по меча съвпада с тази, взета от обвиняемата?

Хенри се зарови в собствените си папки.

— Навсякъде е в показанията на детектив Дитмар, ваша чест. Подразбира се от всички показания. Тя потвърждава, че съществува разумна вероятност, голяма вероятност за съвпадение, вижте страница седемдесет и седем, редове от дванайсет до двайсет от протоколите.

— Така е. Но къде казва, че вероятността е достатъчно голяма, че да се заключи еднаквост? — Ние се нуждаем от правдоподобност на тезата, ваша чест. А „висока вероятност“ много добре кореспондира с правдоподобност.

— Защо? Защото е повече от малка вероятност? Нови правила ли измисляме в момента? Пред нас имаме едно солидно изследване, предоставено ни от госпожа Рейли, която сочи, че „голяма вероятност“ всъщност представлява една съмнителна прилика. Чувствам се длъжен да уважа забележката й и да взема предвид изследването й, както апелира тя. Очевидно съвпадане представлява деветдесет и осем процента вероятност или повече. Връщайки се към показанията на вашия свидетел, усещам силно нежелание да прави каквито и да е изводи. Това, мисля, се подразбира от цялостните й показания.

— Ваша чест, ако рядко срещаната кръв, която сме открили върху меча, не е на Никол Зак, ние сме изправени пред случайност от петнайсет хиляди към едно — каза спокойно и логично Хенри. — Това го има в показанията. Това дори за Тахо е малка вероятност. Всъщност огромното мнозинство от човечеството няма подобна кръв. Този научен метод е още нов. И понякога се получават грешки, но нашите експерти са ни предоставили свидетелства, че по меча има от кръвта на момичето. Силни свидетелства, които не могат да се пренебрегнат. Те не са абсолютно доказателство, но си струват. А стандартите на предварителното изслушване не изискват повече. Трябва да се прецени има ли като цяло вероятност да е бил извършен грабеж или да е съществувало намерение за извършването му. В допълнение към кръвните улики тя е забелязана да взима кутийката от басейна, само на метри от кабинета на доктор Сайкс. Отпечатъците от пръстите й са на стената до кабинета на доктор Сайкс. Съдът трябва да вземе предвид и тайното й промъкване в двора, показанията на майка й и така нататък.

— Ясно — каза Флахърти, но не изглеждаше убеден.

Нина видя какво се задава и се въздържа да си отвори устата.

— Мисля, че тук си объркал крачката, Хенри — продължи Флахърти. — Не си изтръгнал този извод от детектив Дитмар, а то е единственото нещо, от което трябва да заключа, че обвиняемата е била в кабинета. А това представлява проблем за обвинението, тъй като убийство първа степен се постановява, ако съществува вероятност да е извършено и углавно престъпление.

— Мога да извикам тук детектив Дитмар, за да даде показания само след десет минути, ваша чест — предложи Хенри. — Това е малък проблем и можем да го премахнем с допълнителни показания — възстановяваше се бързо, прехвърляйки се незабавно към резервния си план и в посоката, в която Нина се надяваше, че ще тръгне.

— Но показанията вече са записани. Изслушване 995 е основано само на протоколите от предварителното изслушване.

— О, не — бързо възрази Хенри. — Имам право да предоставя допълнителни улики, за да изправя малки пропуски в информацията, ваша чест. Алинея 995 б го позволява. Ако защитата не го знаеше, нямаше да направи изследването си.

Нина кимна с глава.

— Прекланям се пред по-широките ви познания — каза тя.

Хенри я погледна подозрително.

— Мисля, че можем да изчакаме половин час — Флахърти погледна към секретаря си, който кимна в знак, че ще има време за това.

— И защитата може би ще се нуждае от малко време — каза Нина. — За кръстосан разпит. В зависимост от показанията.

— Естествено — неохотно се съгласи Хенри, защото нямаше избор.

— Добре — каза Флахърти, — щом така искате. Ще се оттеглим за обедна почивка и след това ще продължим.

Извън залата Дария се приближи до Нина. Днес здравомислието беше надделяло в избора на дрехи. Бет или някой друг я беше завел до собствения си гардероб и й бе казал какво да прави. Носеше къса пола само няколко сантиметра над коляното.

— Господин Макфарланд изглеждаше бесен — каза тя, а гласът й бе изпълнен със съмнения. — Добре ли мина?

— Засега добре.

— Засега. — Думите се изплъзнаха от устата на Дария и се оформиха като голям токсичен облак над тях. Сложи ръка пред бледорозовите си устни. — Съжалявам. Разбира се, че можете да го направите. Просто се тревожа.

— Дария… Дария, ще ми направиш ли една услуга? — попита Нина.

— Каква?

— Погледни ме в очите веднага и се закълни, че не ти си убила съпруга на сестра си. Че ти си отишла там и той вече е бил мъртъв. Ще го направиш ли за мен?

— Мислиш, че бих прекарала дъщеря си през всичко това само за да се спася? Кълна се! Кълна се!

— И тя не се опитва да те прикрие? Не те е видяла да го извършваш? Тя не разчита, че ще уредя намалена присъда, защото е малолетна.

— Казах ти, не! Не!

Нина продължаваше да се мръщи.

— Не е честно — яростно извика Дария. — Ти си мислиш, че съм идиот. Дрипла. Не мога да си намеря работа. Неталантлива мечтателка и лоша майка.

Нина се опита да я прекъсне, ала Дария вдигна ръка.

— Може би е така. Но това не означава, че не обичам Ники. Не означава, че ще я изпратя в затвора само за да се спася. За бога! Как можеш да си помислиш, че бих затънала толкова. Как смееш! Всичко е, както ти казах: отидох там, Бил беше мъртъв, а онова яке висеше на храстите… Кой друг може да е бил?

Нина не отговори. Усмихна се окуражаващо на Ники, която се приближи до тях.

— Мисля, че можеш да запазиш този цвят на косата си поне до следобеда.

Скоро стана един и половина и Нина зае мястото си зад банката на защитата. Обзе я ново безпокойство. Денис Ранкин все още не се бе появил или обадил в съда с извинение, въпреки че бе получил надлежно призовката си за явяване пред съда.

Трябваше й Ранкин! Дали да не поиска удължаване на заседанието? Флахърти щеше да се почувства изигран, когато разбере, че тя му е сервирала трима нови свидетели. Можеше лесно да откаже да ги изслуша, като изтъкне като причина общото си раздразнение. Трябваше да се държи много ниско, ако искаше да вземе показанията. Трябваше да разчита на Пол да открие Ранкин и да го доведе по някакъв начин.

Пол направи грешка, като даде възможност на Уиш да изпробва новия му мустанг. Съжали за това веднага, когато той наби спирачките на първото мокро кръстовище.

— Велико! — каза Уиш и рязко зави. Пол протегна ръка, за да се предпази от удар с глава в стъклото. — Чудесни спирачки, страхотно ускорение — продължаваше Уиш. — Човече, ако не ми беше продал пикапа си, щях да ти я открадна.

Освен златотърсач Ранкин се оказа и лицензиран гемолог и Пол без усилия откри домашния му адрес. Въпреки че прекарваше много време в пустинята, притежаваше къща близо до калифорнийската земеделска станция за инспекция в малкото градче Майерс, на няколко километра от Тахо по пътя към Ел Пасо.

— Наляво или надясно? — попита Уиш, като се приближиха до кръстовището.

— Ъ… — Пол с едно око проверяваше картата, а с другото следеше пътните знаци. — Тук сме. Завий надясно по „Гризли маунтин корт“.

Завиха на деветдесет градуса. Уиш умело паркира пред къщата и изключи мотора.

— Колите не престават да стават все по-добри и по-добри.

Пол излезе.

— Ти стой отпред. Ако излезе от тази врата, хвани го. Но помни. Много е едър и сигурно е въоръжен. Знам, че няма да иска да дава показания, следователно може да се стигне до бой. Не предприемай неоправдани рискове с този човек.

Сериозно ти говоря.

— Какво ще кажеш аз да извикам, а ти да го хванеш?

Пол не отвърна. Не виждаше кола или гараж до скромната вила, която явно приютяваше Денис Ранкин. След като внимателно отвори полусрутената дървена порта, той се поспря, за да се увери, че върху му няма безшумно да се нахвърли някой доберман. След това обиколи къщата и пробва кухненската врата. Отвори се лесно. Явно в това градче хората не се бояха от непознати, които се мотаят из дворовете им и пробват вратите им. Това му бе само от полза.

Влезе тихо. Като се изключат купът сметки и планината от мръсни чинии, които явно никога не бяха виждали сапун, той можеше да бъде в кухнята на всеки мотел. Ослуша се за телевизор или радио или поне за електрическа самобръсначка. Всичко, което да подскаже, че в къщата има нещо живо. Пристъпи напред и замръзна. Този път дочу нещо.

Обърна се към дневната и измъкна пистолета си, но там нямаше никой. В спалнята откри източника на шума. Радиоапарат. Единствената друга стая бе с размерите на дневна, но там бе матракът, раздрипан юрган и две възглавници. Върху дървено бюро в ъгъла имаше купчина камъни. Щяха да почакат за някой друг път, защото днес трябваше да открие Ранкин. Пол внимателно затвори външната врата, докато чу щракването на ключалката.

Отвън Уиш стоеше до колата. Пол пъхна сметките в джоба си.

— Карай обратно по магистрала петдесет. На ъгъла има заведение за хранене.

Пътуваха около минута към магистралата. Уиш паркира където му бе указано.

— Защо спираме тук? — попита Уиш. — Гладен ли си?

— Това е любимият ресторант на Ранкин.

— Храната за подобни места се приготвя в Китай и се превозва дотук с много бавни лодки — заключи Уиш, сбърчил нос.

— Да, но има предимството да е само на две карета. Такива неща се харесват на типове като Ранкин. — И на типове като Пол, когато е в настроение.

Пол излезе, отиде до вратата и надникна вътре.

— По дяволите! — възкликна той и ядно ритна вратата. Ранкин би могъл да бъде навсякъде — пиян в казиното на Рино, в Санта Фе, сред пустинята, с гадже в някой от безбройните крайпътни мотели. Извади сметките и започна да ги изучава.

Детектив Дитмар се опитваше да обясни думата „висока“ вероятност и този път Хенри се бе надвесил над нея, а тя се опитваше да помогне, но без да прекрачва истината.

— Ако кръвта, открита върху меча, не е на обвиняемата, какви други тестове бихте могли да проведете и до какви заключения бихте стигнали?

— При нормални обстоятелства бихме могли напълно да изключим обвиняемата като възможност.

— Това означава, че бихте могли да дадете нулева вероятност.

— Е, не нулева, но незначителна.

— И вие сте направили това заключение, след като сте тестували кръвта от меча, причинил смъртта на доктор Сайкс?

— Да.

— И според вашата най-добра професионална оценка откриването на трети алел в изследванията дава силно и убедително свидетелство, че към кръвта на жертвата е открита кръвта и на Никол Зак?

— Да — това е убедително свидетелство.

— Възможно ли е да сте сгрешили по време на тестовете?

— Винаги съществува малка вероятност за грешка, но на практика има съвпадение на този необичаен трети алел, който е открит и в кръвта на обвиняемата, а това показва, че няма грешка при изследванията. Мога да заложа репутацията си, че тестовете са точни. Нашата лаборатория е много прецизна.

— Според експертното ви мнение съществува съвпадение, така ли е?

Тя се поколеба.

— Обикновено не обявяваме съвпадение при един-единствен тест…

Нина се изправи и каза:

— Знаете ли, ваша чест, когато за последно проверих законите, оказа се, че от вас не се предполага да подвеждате собствения си свидетел. Или да го подлагате на кръстосан разпит, или да слагате думите в устата…

— Перифразирайте въпроса си — съгласи се Флахърти.

Хенри отново се опита, но единственото, което успя да получи, отново бе прословутата висока вероятност за съвпадение.

— Значи казвате, че пробата вероятно идва от обвиняемата? — попита Хенри.

— Ваша чест — обади се Нина, — протестирам. Той се опитва да накара свидетел да направи юридическо, а не фактологическо заключение.

— Използването на думата „вероятност“ отново и отново няма да принесе към версията ти, Хенри. Започва да ми лази по нервите, трябва да призная. Можеш ли да обобщиш всичко това?

Ако можеше да се съди по напрежението в раменете му, Хенри най-сетне си беше признал, че е изгубил тази престрелка. Върна се на банката си и започна да подрежда папките, за да си спечели време за размисъл.

Не е толкова добър колкото Колиър, прецени Нина. Тези мисли, вместо да повдигнат духа й, още повече я изнервиха. Това оставаше на Флахърти място за маневриране, а той беше изключително непредвидим.

Хенри заговори:

— Нямам никакви други въпроси към свидетеля, но бих искал да изчистя всеки дефект в информацията по случая, като призова в залата госпожа Луис Гарибалди. Защитата твърди, че на предварителното изслушване не сме успели да установим основния факт дали госпожа Гарибалди може да види басейна и околностите му в двора на Бил Сайкс. Ще поправим пропуска за трийсет секунди. Тя чака пред вратата.

„Аз и Макиавели“ — помисли си Нина. Хенри сам беше повикал Луис. Беше твърде хубаво, за да е истина.

Луис влезе вътре весела, прекалено весела за артрита, който сигурно я измъчваше. Въпреки че носеше градски дрехи, в нея си личеше градинарят. Самата тя приличаше на глухарче с бялата си коса и доброто настроение, което се излъчваше от нея.

Прекалено добро.

Хенри й посветѝ пет минути. Той поправи пропуска, предизвикал протеста на Нина, като доказа, че Луис действително може да наблюдава басейна и донякъде около него. След това поиска от нея да разшири малко показанията си. Тя добави още за потайните маниери на Ники, как е следяла Сайкс от храстите, също, че Ники изчакала Сайкс да се прибере в кабинета, за да се втурне и да открадне кутийката. След това уточни, че Ники тръгнала към вратата на кабинета, преди тя самата да прекрати наблюдението си.

— Благодаря — каза доволен Хенри. Сигурно си помисли, че е успял.

Нина извади химичния анализ, предоставен й от Джинджър предишния ден. Той бе извлечен от червения еликсир, с който Луис бе снабдила Пол. Това бе последвано от много интересен разговор с Бет Сайкс за странните навици на съседката й преди лягане.

— Добър ден, госпожо Гарибалди — поздрави я Нина.

— Добър.

— Денят ви беше добър, нали?

— Както винаги.

— Кажете ми, госпожо Гарибалди, какво сте правили, преди да погледнете през прозореца през онази нощ?

— Почакайте да помисля. Към девет винаги сядам на креслото си и чета.

— Доколкото знам, имате артрит?

— Да, имам го от години. Но го контролирам. Аз съм билкар и зная как да се грижа за себе си.

— Вие си имате… как да го нарека… лаборатория? В мазето обработвате тревите си, нали така?

Луис кимна, като се усмихна.

— Значи вашият следовател ви е споменал?

— Да, така е. Да се върнем на въпроса: значи към девет вие сте се настанили в креслото, нали? Ядохте ли нещо, пихте ли?

— Не, само обичайното си лекарство. Треви, които ми помагат да спя по-добре.

— Как наричате лекарството, което взимате?

— Моят червен еликсир. Взимам го в девет всяка вечер.

Точно това бе казала и Бет. Беше срещнала преди година Луис по пижама през нощта да си пее весели песнички. Съседката обяснила, че си взела двойна доза от еликсира за тази нощ, защото артритът й се обаждал, и Бет я завела до дома й, като се погрижила да я настани в леглото. Бет твърдеше, че откакто я познава, Луис и за секунда не е преставала да се усмихва.

— За какво са всички тези приказки за билки и еликсири, ваша чест? — поиска да узнае Хенри. — Какво общо има с видяното от тази дама?

— Всичко има общо с това, което е видяла тази дама — отвърна невъзмутимо Нина.

— Страхувам се, че съм съгласен с областния прокурор — каза Флахърти.

— Мога ли да се приближа? — попита Нина. Тя и Хенри се събраха до съдията и Нина прошепна: — Атакувам показанията на този свидетел поради липса на състоятелност и имам нужда от една-две минути.

— Но ние изяснихме, че тя може да вижда…

— Дефектът в показанията е много по-сериозен.

— Не сме забелязали други пропуски.

— Възнамерявам съвсем законно да я разпитам за осезанията й през нощта на убийството.

— Възразявам, тя е видяла каквото е видяла.

— Нейните осезания през онази вечер не са обичайните. Съдия, дайте ми минута-две.

— На мен ми изглежда интелигентна и емоционално позитивна. Но продължете с въпросите си.

Хенри седна, поклащайки глава, а Нина се обърна към Луис, която не преставаше да се усмихва.

— Вие споменахте моя следовател мистър Ван Уегънър?

— Да.

— Той дойде да си поговорите и вие сте го завели долу в мазето, нали?

— Да, защо?

— А защо сте го завели там?

— Исках да му помогна. Имаше лоша болка в крака и ме помоли за помощ. Не мисля, че живеем, за да обръщаме гръб на хората, които изпитват болка. Трябва да си помагаме.

— Дадохте ли му нещо против тази болка?

— Мисля, че да, да.

— От червения еликсир, нали?

— Предполагам.

— Дали сте му, нали?

— Малко, само за няколко дена.

— Какво има в този червен еликсир, който си взимате всяка вечер в девет, госпожо Гарибалди?

— О, просто малко билки, които събирам в полето.

— Искам да ви напомня, че сте се заклели да казвате истината и, между другото, да ви осведомя, че направихме анализ на този червен еликсир.

Луис въздъхна.

— Изглеждаше толкова мил човек. Това получавам, задето се опитах да му помогна.

— Какво има в червения еликсир?

— Не смея да кажа.

Нина погледна към доклада на Джинджър.

— Корени от кава?

— Да, малко.

— Жълт кантарион?

— Аха.

— Без да споменаваме кокаин, морфин и беладона?

Хенри скочи на крака кипнал.

— Възразявам! Този свидетел…

Но Луис се усмихваше.

— Брей-брей. Какво може модерната наука! Никога не съм си представяла, че можете да идентифицирате беладоната.

Последва кратък, но бурен смях. Веждите на Кимура почти се сляха с косата.

— Да вземем петминутна почивка — предложи Флахърти.

Нина излезе от съдебната зала щастлива, като разкършваше гръб и приглаждаше косата си, докато вървеше. Дария и Бет седяха една до друга, а Тим говореше по телефона, но нямаше и следа от златотърсача.

— Пол каза веднага да му се обадиш, когато излезеш — осведоми я Дария. — И Сенди се опитваше да се свърже с теб.

— Но нямам време… добре.

Бързо отиде до телефона на долния етаж и се обади на клетъчния телефон на Пол. Той веднага отговори.

— Имам следа — обясни той. — Редовно обядва в „Кантина“ на „Емералд бей роуд“.

— На какво разстояние сте от там?

— На няколко километра.

— Има ли задръствания?

— Успокой се, Нина. Ще го доведем веднага щом можем.

Трябваше да помисли. Нямаше време да се обади на Сенди. Погледна часовника си. Оставаха й две минути.

Показанията на Луис щяха да отпаднат. Показанията на Дитмар щяха да отпаднат. Препускаше бясно и вече беше постигнала целта, за която бе поискала изслушването. Обвинението в углавно престъпление щеше да бъде свалено.

Останалото беше въздушна кула, за да се прикрие фактът, че Ники е взела опалите. Дали все още имаше задължението като служител в съда да предаде опалите? Те щяха да инкриминират Ники! Дали имаше смисъл, след като вече не съществуваше компетентно свидетелство, че Ники е била в дома на Бил Сайкс през нощта на убийството?

Не знаеше. Беше разговаряла с експерт по съдебната етика и той бе заявил, че предаването на опалите ще е най-разумното решение. След като огледа стратегията й като експерт, той каза да, ще бъде добре, ако принадлежат на майката на обвиняемата, и не, няма да е добре, ако съдията погледне на нещата от друга страна. Затова бе решила да ги извади на бял свят днес, като в същото време обясни съществуването им.

Но сега… сега какво?

Предварително изготвените планове имаха тенденцията да се разпадат в съдебната зала. Нещата се променяха, а тя трябваше да реагира на всяка промяна в ситуацията.

Намаза с червило устните си и приглади дрехите си. Няма да каже на съдията, че опалите са в нейния офис. Нямаше да призове Ранкин, Тим и всички останали, които трябваше да докажат, че Ники има право над тях. Щеше да премълчи.

Основното й задължение бе да защитава клиента си. Ники можеше да попадне в беда, ако покаже скъпоценните камъни.

Нека опалите спят.

ГЛАВА 26

Пълномощникът Кимура ги подкани да влязат в съдебната зала. Флахърти тъкмо беше заел мястото си, погледна часовника на стената. Беше три и десет.

— Ваша чест — започна Хенри. Би трябвало да е отчаян, разстроен, защо имаше това победоносно изражение? Какво се готвеше да сервира пред съда?

— Кажете?

— Прокуратурата беше нечестно изненадана от показанията на госпожа Гарибалди.

— Възможно е, но защитата ни направи ценна услуга, като обърна внимание на дефекта в нейните показания.

— Да, но…

Влезе Барбара Банинг и се приближи до Хенри. Подаде му някакви документи и погледна през рамо към Нина. Добре, че хората не можеха да убиват с поглед.

Хенри ги грабна нетърпеливо и прочете най-горния лист. По лицето му се изписа триумф и той разкриви чертите му. Ох, ох, помисли си Нина, каквото има да става, сега ще се започне.

— Ако това ще направи удоволствие на съда — каза Хенри, — трябва да съобщя, че имаме ново развитие. Около три часа днес офисът на Нина Рейли бе посетен от полиция с официална заповед и разрешение за обиск, основано на информацията от лицето Денис Ранкин. Според нашия информатор госпожа Рейли е станала притежател на няколко ценни скъпоценни камъка, които господин Ранкин е дал на Уилям Сайкс няколко дена преди убийството. Според информатора ни тези камъни са предадени на госпожа Рейли от обвиняемата Никол Зак…

— Какво? — Трябваше да запази спокойствие, трябваше да мисли.

Един униформен полицай пристъпи напред до Барбара и подаде на Хенри малка торбичка от кадифе. Той бързо я отнесе до банката на съдията. Осветлението в съдебната стая свърши добра работа и камъните заблестяха.

Синьо, лавандулово, виолетово — магическа светлина се разля по лицето на Флахърти. Той се приведе напред, за да ги разгледа по-добре. Цветът на лицето му започна да се променя, а Нина го наблюдаваше с растящо неудобство. Флахърти беше преминал в режим на изстрелване на балистични ракети.

— Взели сте ги от сейфа на госпожа Рейли? — извика той към ченгето.

— Да сър.

— Госпожо Рейли, веднага елате тук!

Подчини се. Така направиха Хенри и Барбара.

— Откъде взехте тези неща?

— От обвиняемата, ваша чест.

— Кога?

— Преди две седмици и половина.

— Възпрепятствате официалното разследване! — извика Хенри.

— Защо не сте ги предали като улики?

— Не ги сметнах за улики.

Флахърти се намръщи като бог, канещ се да разтопи полярните шапки и да предизвика потоп. Сега беше станал непоносим — ужасяващо, жестоко, непримиримо присъствие. Беше чувала, че изпада в подобни състояния, но не ги беше виждала досега. Отстъпи крачка назад.

— Отиваш в затвора! — отсече той, а устата на Барбара се разкриви.

— Мога да докажа, че опалите принадлежат на обвиняемата.

— Отиваш в затвора! — повтори гръмовержецът. Трудно бе да се противоречи на абсолютната решимост в гласа му.

— Мога да го докажа! Имам свидетели.

Флахърти я погледна като нещо, което лази по килима нощем. Погледна и часовника.

— Сега е три и петнайсет. В четири и половина ще влезете в ареста на пристава за пренебрежение към съда.

— Спри, Уиш, остави ме да карам аз — предложи Пол.

— Нали каза, че бързаме! Но така или иначе няма къде да се спре, така че просто трябва да продължа. Ще мина през разклона, без да чакам половин час за зелена светлина.

Беше си истина. Колоната по шосе 89 вече приближаваше разклона, а те не искаха да се забиват в дясното платно, защото нямаше да успеят да се престроят.

— Освен това въобще не си сигурен, че типът е там. Три квитанции. Това е нищо.

— Той ще е там. — Наистина се надяваше на чудо.

— Ако бях на негово място — каза Уиш, като изпревари един бавен джип отдясно и наруши седемнайсетото или осемнайсетото правило от закона за движение по пътищата, — днес щях да се излежавам на плажа.

Пол си помисли, че май предпочиташе Уиш действително да е някъде на плаж, но беше паднал в капан и докато младежът караше, най-разумното бе да си седи търпелив и да се моли на вселената да не му се случи нищо лошо. Отвори очи и видя, че почти са пристигнали.

— Добре се справяш, Уиш — каза той, готов да изскочи навън.

Неочакваната похвала моментално изкара Уиш извън релсите. Огромен камион усети колебанието му и нагло го надмина, а после веднага намали скоростта и започна да пълзи.

Досега според разбиранията на Пол Уиш беше карал рисковано, но не и с голяма скорост. Очевидно предизвикателството му беше дошло прекалено, както се бе случило и с Пол в Лос Анджелис.

— Яж ми праха, уонкър! — изрева Уиш.

Следващите няколко километра летяха и се приземиха право на паркинга пред „Кантина“.

— Уонкър? — попита Пол, като отвори вратата.

— В края на лятото миналата година едни приятели от западния бряг приемаха туристи. Пред вратата бяха сложили голям плакат „Вижте се бе, уонкъри“. Звучи като обида. Чудя се какво ли значи.

Пол си помисли, че обидата е хумористична, но силна, като се вземе предвид, че туристите прехранват тамошното население, ала нямаше време да светне Уиш по въпроса. Затича се към ресторанта, отвори вратата и погледна вътре.

Слава богу, слава на каквото и да е. Там седеше Денис Ранкин и точно се опитваше да махне брадата си, застанала на пътя между вилицата и устата му.

— Един от свидетелите, призован да даде показания, в този момент е… е…

— Говорете, защитник! — изрева Флахърти. — Всички горим от нетърпение да ни говорите.

— … е… — но изречението й беше прекъснато от появата на Пол и Денис Ранкин — … пристигнал — довърши лъчезарно тя. — Призовавам Денис Ранкин.

Ранкин изглеждаше решително неподготвен за случващото му се. Застана на свидетелското място.

— Името ви? — попита писарят.

Ранкин си каза името. Извади кърпичка и усилено започна да изтрива едно петно от маскировъчната си риза, демонстрирайки с какво нежелание присъства на сцената.

— Не сте доброволно тук, господин Ранкин, нали? — започна тя.

— Имах късмет, че се появи някой да ми напомни за призовката. Някак си ми се бе изплъзнало от ума.

— Смятате ли се за нещо като експерт по опалите, геологията и миньорството на опали?

Ранкин я погледна изненадано. Тя му задаваше разумни въпроси с разумен тон. Може би си мислеше, че е решила да го натопи за нещо. Щеше определено да й достави удоволствие, след като именно той бе насъскал ченгетата да претърсят офиса й.

— Работех за Кубър-Педи повече години, отколкото мога да преброя. Израснах около миньорите. Имам сертификат като гемолог. Чета много, но слушам още повече. Убеден съм, че знам несравнимо повече за скъпоценните камъни от всеки друг в тази стая.

— Разкажете ми, господин Ранкин — продължи Нина, като скръсти ръце и се приближи малко напред, — за вашата миньорска дейност в Северна Невада. Колко време сте издирвали ценни минерали в този щат?

— Осем години.

— Вашата земя е в съседство с парцел, за който сте мислели, че е собственост на Уилям Сайкс, нали?

— Да. В началото на парцела има табелка, където присъства името Сайкс и адрес в Саут Лейк Тахо.

— Напоследък сте се свързали с Уилям Сайкс заради неговата земя, нали?

— Да, отидох до адреса миналата пролет и Сайкс ми отвори. Поговорихме си. Той заяви, че притежава земята заедно със съпругата си и сестра й и има право да сключва сделки от тяхно име със земята.

— За каква сделка ставаше въпрос?

— Исках да купя минни права. Или да сключим джойнт-венчър за експлоатация.

— Какво се случи тогава?

— Той отказа.

— Защо искахте тези права?

Ранкин изглеждаше по-нещастен от Ники.

— Понеже сте открили в неговата собственост черни огнени опали, нали така?

— Аз никога…

— Без да разберете, някак си сте се отклонили извън границите на собствеността си, нали така? — побърза да му помогне Нина.

— Точно така — с повишен дух отговори Ранкин.

— Можете ли да бъдете по-точен кога е проведен този разговор?

— Рано през май. Една седмица преди да умре.

— Защо доктор Сайкс не пожела да ви продаде земята?

— Протестирам, тя пробутва предположения на свидетеля — изплю Хенри. Той беше уморен, разгорещен, отегчен.

Беше постигнал стремежите си. Сега искаше да се прибере вкъщи, след като се увери, естествено, че Нина няма да може да го направи.

— Приема се.

— Казахте ли му за опалите?

— Взех осемнайсет от тях и му ги предадох.

— Казахте ли му цената им?

— Грубо — усмихна се той и в устата му проблесна метален зъб. — Не съм глупав. Тези черни опали не са от обичайните, който се намират в Невада. По мое мнение те са много по-устойчиви и следователно много по-ценни, но аз още нямах потвърдена и сигурна информация, когато го посетих. Просто му занесох опалите и предположих, че може да струват нещо.

— Доктор Сайкс съгласи ли се тогава или по-късно да сключите сделка за опалите?

— Да. Но това не беше сделката, към която се стремях. Трябваше да си държа устата затворена за откритата жила поне за няколко месеца и да не влизам в парцела. Каза ми, че ако го направя, ще ми ги върне след няколко месеца.

Най-сетне Нина имаше някакъв напредък. Отчаяно се бореше да стигне дотук. Чувстваше се така, сякаш плуваше под водата, а над нея има ледена покривка. Най-сетне откри дупка в леда и може би щеше да успее да си поеме въздух. А сега нагоре.

— Оставихте ли му опалите?

— Направих го. После той взе, че се уби, и не ми ги върна.

Нина му поднесе торбичката и всички наблюдаваха как изважда камъните един по един.

— Това ли са опалите, които сте дали на доктор Сайкс? — попита Нина.

Той ги погледна възбудено и каза тъжно:

— Това са повечето от тях.

Нина замълча и се зае да разучава Ранкин. Беше го принудила да застане на свидетелската скамейка. Той беше заплашвал Ники, беше преследвал Боб, никога не беше помагал в разследването. Чувстваше, че знае нещо, но какво?

Той й върна погледа. Усмихна се. Просто не можеше да се въздържи. И тя знаеше, беше абсолютно сигурна, че беше подхлъзнал и нея, и Пол, беше се направил на малко труден за откриване, беше й позволил да измъкне някои неща от него, но не всичко, далеч не всичко.

— Нещо друго? — попита Флахърти.

— Само секунда, ваша чест.

Тя се опитваше да си го представи като убиец. Познаваше къщата, Сайкс беше му взел опалите, кой знае каква бе истината? Ами ако е посетил къщата веднага след Ники, ако точно той бе позвънил на входната врата, влязъл е в кабинета и е убил Сайкс с меча? След това е избягал, когато е чул, че идва Дария?

Само че не съществуваха физически улики — нямаше отпечатъци, нямаше кръв, кръвта по меча беше вероятно на Ники…

Нямаше повече време. Трябваше да извика Дария, ала мислите, които се гонеха в ума й, бяха стигнали точката на кипене. Заедно Дария и Ранкин бяха твърде много за нея, достигнаха до критична маса и предизвикаха ментална експлозия, оставяща зад себе си облак от странни остатъчни мисли.

Ами ако Ранкин е бащата на Ники? Това беше мисълта и тя окончателно губеше концентрация. А имаше и друга още по-ненормална идея. Ако той е нейният баща, то третият алел щеше да е съвсем на мястото си върху меча.

— Господин Ранкин — каза тя, — познавате ли, някога срещали ли сте се с Дария Зак, майката на обвиняемата? — Ранкин изглеждаше изненадан.

Тя чакаше.

— Не съм имал това удоволствие — отвърна Ранкин.

Тя рязко кимна на Пол, който излезе навън при Дария, и веднага се върна, клатейки отрицателно глава. Значи и Дария отрича. Беше тръгнала по грешна следа. Какво всъщност очакваше?

Беше се побъркала.

Но трябва да си обясни този трети алел!

От Ранкин през Дария към алела…

— Нямам повече въпроси — заяви тя.

— Няма да го подлагам на кръстосан разпит — каза Хенри, демонстрирайки крайно отегчение.

Беше четири часа.

— Призовавам Тим Сайз.

Пълномощникът Кимура отиде до вратата, отвори я и извика името. Тим се отзова. Приличаше на ленив сив вълк в професорското си облекло и здравите кожени ботуши.

— Вие сте хабилитиран професор в Невадския университет към Факултета по геология, нали?

— Да, така е.

— В продължение на колко време сте били професор там?

Нина го накара да разкаже за образованието, опита и уменията си, които бяха неоспорими. Най-хубавото в миналото на Тим беше, че той бе защитил докторат и получил докторската си степен в университета на Южна Калифорния, където Флахърти бе изучавал право. Но на този етап тя се съмняваше, че това може да помогне.

— Придружихте ли мен и Пол ван Уегънър на двайсет и четвърти юни до един миньорски парцел в пустинята на Невада?

— Да. Потвърдих нашето местоположение чрез геоложката карта на Съединените щати, а и получих копия от регистрационните документи на парцела, както и имената на лицата, които са го регистрирали.

Нина ги представи на съда и след няколко въпроса и вдигане на рамене от страна на Хенри те бяха признати за свидетелство.

— Къде отидохме тогава?

— До този парцел, намиращ се на около сто и петдесет километра северозападно от Уинимука. Името на собственика беше Денис Ранкин.

— Какво направихте там, следвайки моите инструкции?

— Проверих съдържанието на няколко кофи с мостри, които господин Ранкин беше събрал от една стена в своя парцел.

— Успяхте ли да идентифицирате тези мостри?

— Да. Те бяха нискокачествени опалини.

— В този момент успяхте ли да идентифицирате някоя скала, която би могла да притежава стойност на скъпоценен камък?

— Не.

— Какво направихте после по моя молба?

— Отидох до съседния парцел, който бе на пет-шест километра оттам. — Тим посочи на картата земята на дядо Логан и продължи: — Тази земя е принадлежала на Бет Сайкс и на сестра й Дария Сайкс, които са имали неделима собственост. Инструкциите ми бяха да изследвам парцела за свидетелства за висококачествени опали. След час открих стена от бентонитова глина под вулканичния пласт, който бе доказателство за древен поток лава и скорошно разместване на пластовете. Трябва да призная, че бях изненадан. Това бе изцяло местен феномен и аз не успях да открия доклади за предишно изследване на тази област от квалифициран геолог.

— Открихте ли нещо друго и какво?

— Свидетелства за скорошно копаене на една от стените. Изследвах мястото и открих, че сто метра по хоризонта и на десет метра в дълбочина участъкът е богат на висококачествени скъпоценни камъни. Поради необичайната геоложка история на скалите в този участък опалите, които открих, са изключително редки.

— Кое е ценното в тях?

— Цветът. Това е много рядък цвят и с необикновено голямо количество огън. Познати са сред гемолозите като черни огнени опали. Добивани са в Австралия и в малка долина на сто и петдесет километра от парцела, който изследвах. Никъде другаде не е открита съществена жила от черни опали. Никъде по света. Те са невероятно редки. Те са…

Хенри не издържа.

— Наистина трябва да възразя, като основанието ми е, че въпросите не се отнасят до разискваната тема. Може би наистина научавам интересни неща от урока на професора за камъните, но как ще спаси това защитника от затвора?

Преди Флахърти да каже нещо, Нина избърза:

— Само още няколко въпроса, ваша чест.

Флахърти махна с ръка да продължи и тя отново се обърна към Тим:

— Професор Сайз, накарах ли ви да сравните мострите, взети от парцела на Зак, с едни други мостри, които ви дадох?

— Да. Направихте ли сравнението?

— Да.

— У вас ли са другите мостри, с които ви снабдих днес?

Тим се протегна към джоба на ризата си и отговори:

— Тук са. Пазя ги в у себе си, откакто ми ги дадохте.

Той извади кадифената торбичка на Ники, радвайки се на пълното внимание, което си беше спечелил, и я разтърси така, че камъните се търкулнаха в шепата му. Флахърти се приведе, за да ги разгледа, а всички присъстващи източиха вратове.

— Стигнахте ли до някакви заключения за идентичността им?

— Да. Стигнах до заключението, че мострите са идентични. Тези опали в кадифената торбичка, които ми дадохте, са от парцела, който изследвах. Няма съмнение в това.

— Благодаря. Нямам повече въпроси. Свидетелят е ваш.

— Какво да го питам? — възмути се Хенри. — Дори не разбирам какво прави тук.

Тим напусна скамейката и й смигна, преди да излезе навън.

— Ще демонстрирам важността на тези показания със следващия свидетел — каза Нина. — Призовавам себе си.

Хенри изръмжа и я погледна със съжаление.

Пълномощникът Кимура я накара да вдигне дясната си ръка и да се закълне да казва истината, само истината и цялата истина. Барбара й хвърли заплашителен поглед. Флахърти продължаваше да клати глава и не можеше да повярва на цирка, на който ставаше свидетел.

Нина отиде до свидетелската скамейка и седна. За пръв път свидетелстваше в процес. Съдебната зала от тази гледна точка изглеждаше много по-различно. Зловеща. Всеки сякаш се взираше обвинително в нея освен съдията, когото тя не виждаше зад себе си. Беше стъписана, че е толкова нервна.

— Името ми е Нина Фокс Рейли — започна тя. — Аз съм лицензиран адвокат с право да практикувам в щата Калифорния, като офисът ми се намира в „Старлейк билдинг“, град Саут Лейк Тахо, Калифорния. Защитник съм на Ники Сайкс, обвиняемата по това дело. На двайсет и втори юни моят клиент ми предаде кадифена торбичка, приета преди малко за свидетелство, която съдържаше същите скъпоценни камъни, които току-що бяха показани на съда. Държах ги в мен през цялото време до двайсет и четвърти юни, тогава ги оставих на разположение на професор Тим Сайз. Когато ми предаде торбичката, клиентът ми съобщи, че ги е взела без негово разрешение от тайник в басейна на покойния Уилям Сайкс на осми май в нощта на неговата смърт. Като служител на съда и предвид течащото криминално разследване аз надлежно се постарах да запазя веригата от свидетелства, ако те някога се превърнат в доказателства.

— Надлежно?! Надлежно?! Спрете тук! — извика Хенри. — Вие сте прикрили улика! Това си е чисто необосновано предположение, казано ви от обвиняемата!

— Можете да протестирате колкото си искате — отвърна Нина.

Седна и почака Хенри да обмисли положението. Нина току-що даде показания в смисъл, че Ники е била в къщата на Сайкс в нощта на убийството и е взела опалите от плувния басейн. Това бе невероятен подарък за Хенри. Надяваше се да е толкова ощастливен, че да не разбере към какво се стреми тя и няма да възрази, че това отново е неподкрепено сведение от обвиняемата.

Минаха две минути, които тя вече не притежаваше. Барбара шепнеше нещо на Хенри. Тя беше по-умна от него. Може би когато излезеше от затвора, двамата вече щяха да са оженени и с дечица. Хенри скръсти ръце и каза:

— Добре. Няма да възразя на неподкрепеното сведение. Това на практика е позволение. Оттеглям възражението си.

— Имате ли други показания, защитник? — думите на съдията бяха смразяващо формални.

— Не, ваша чест.

— Можете да я подложите на кръстосан разпит — Флахърти подкани Хенри.

— Вашият клиент си е признал, че е взел торбичката от басейна на Уилям Сайкс, нали така?

— Да. — Никога не се бе чувствала толкова нервна. Ако беше извършила престъпление, щеше веднага да си признае. „Дръж линията“ — каза си наум.

— Обвиняемата спомена ли ви нещо, когато ви предаде торбичката, и какво бе то?

— Подобни разговори попадат под привилегированите отношения защитник-клиент и клиентът реши да се възползва от тях. Следователно не мога да отговоря.

— О, не — отвърна Хенри. — Не, не. Вече отвори вратата. Имам право…

— Ще отговарям на въпроси, отнасящи се до това, откъде моят клиент е взел опалите. Другите въпроси са извън обсега на тези директни показания и привилегията е в сила — заяви Нина. Помисли си, че звучи като робот. Добър робот. „Продължавай така.“

— Моля свидетелят да бъде инструктиран да отговаря на въпросите — каза Хенри, като се обърна към Флахърти.

— Привилегията не отпада изцяло, когато се дават показания по един внимателно подбран въпрос — възрази Нина. — Хенри не може да се бърка в разговорите ми с клиента, защото съм направила точно определено и тясно дефинирано показание като служител на съда.

— Разполагате ли с някакъв прецедент, за да ми помогнете в ситуацията? — попита и двамата Флахърти. Той разлистваше сборника с прецеденти „Джефри Бенч бук“, червената библия, използвана от калифорнийските съдии, и търсеше някаква препратка. — Въпросът е дали значителна част от привилегията клиент-защитник отпада в този случай.

— Със сигурност е така — отвърна Хенри.

— Но колко значителна е тази „значителна“ част? — продължи Флахърти да чете, като явно не откриваше това, което търси, и говореше сам на себе си: — Поемаме по опасен страничен път без карта и компас.

— Но, ваша чест… — започна Нина полуизправена, но зад нея от Флахърти вече се вдигаше пара.

— Съдът ще отсъди по въпроса за възражението по привилегията. Съдът постановява, че точно за този разговор по време, на който обвиняемата е предала предоставеното свидетелство, привилегията клиент-защитник отпада. Значителна част от разговора е открита и достъпна за обвинението — Флахърти стисна устни.

— Какво? — Нина не можеше да повярва. Целият разговор? Какво й беше казала Ники тогава? Тя съвсем наскоро си бе прегледала записките и спомените я заляха като вълна. Ники беше казала, че ще напусне Тахо, когато свърши процесът. Бяха разговаряли за сцената в гората и решението да не се обаждат на полицията, което въвличаше Боб.

Бяха разговаряли за парцела на дядо й, за финансовите й проблеми, тя бе казала… какво бе казала, ох, предполага се това да е „справедлива цена за земята“.

Това бяха все неща, които не искаше да разкрива на Хенри.

— Нека писарят да прочете последния въпрос — обади се Хенри.

— Обвиняемата спомена ли ви нещо, когато ви предаде торбичката, и какво бе то?

— Инструктирана сте да отговорите на този въпрос — каза Флахърти.

— Не мога да направя това. Моят клиент се позова на привилегията клиент-защитник за останалата част от разговора.

— Отговорете на въпроса! — излая Флахърти, като всички белези на веселост бяха заместени от чиста ярост.

— Не мога да го направя, ваша чест. Няма да е етично.

Флахърти се изправи и каза:

— Искате ли да размислите една нощ в областния затвор? Защото сте обвинена в пренебрежение към съда, чухте ли ме, защитник? Аз го постанових и трябва да се подчините. Това е моята съдебна зала и тук аз отсъждам кое е етично и кое не.

— Трябва покорно да отбележа, че постановлението ви е погрешно, ваша чест.

— Осъждам ви за пренебрежение към съда! Обжалвайте, ако искате! Но сега отговорете на въпроса! — изкрещя Флахърти.

Той се опря на банката и втренчи горящи очи в нея. В гласа му имаше неприкрита заплаха, но ако отговореше на въпроса, защитата на Ники щеше да бъде компрометирана завинаги.

— Съдия, осъдете ме за пренебрежение към съда, ако желаете, но въпросът, за който сме се събрали в тази зала, все още е висящ. Искам отделно изслушване по въпроса за пренебрежението ми към съда. Искам да аргументирам позицията си по днешното изслушване.

Флахърти отново седна.

— Права сте. Аргументирайте своето обжалване според алинея 995. Имате три минути.

Три минути!

— Много добре. Показанията по свидетелствата, свързани с кръвните проби, трябва да отпаднат. Не съществува научно заключение, че кръвната проба съвпада с тази на обвиняемата. Показанията на Луис Гарибалди трябва да отпаднат изцяло. Тя е некомпетентен свидетел поради използването на незаконни вещества един час преди наблюдаваните от нея събития. Накрая, въпреки че обвиняемата е била в дома на Сайкс през нощта на убийството, единствената липсваща собственост е тази торбичка с опали, а е ясно от днешните показания, че доктор Сайкс не е имал собственост върху тях и не е имал право да ги задържа. Следователно няма доказателства за грабеж или опит за грабеж или някакво друго углавно престъпление, ваша чест. Обжалването ми по алинея 995 трябва да бъде уважено.

— Хенри? — подкани го Флахърти.

— Може ли аз, ваша чест? — Барбара се изправи и получи съгласието от съдията.

Тя се обърна и лениво погледна Ники.

— Вече имаме признанието от страна на защитата, че през нощта на убийството обвиняемата е била в дома на покойника. Тя е действала потайно и е взела нещо, без значение чие притежание е. Тя е шпионирала доктор Сайкс. Оставила е отпечатъци от външната страна на стаята, където той е бил убит. Сигурно е, че не е била поканена да посети дома му. Тя няма установени права над тези опали. Майка й е продала правата на покойника и леля й не е имала престава, че тя е там. Как тогава тя има право да ги вземе? Тъжно е да се наблюдава, ваша чест, как обвиняемата бе отнесена от течението, защото адвокатът й направи напразен опит да спаси собствената си кожа.

— Само една минута! — извика Нина.

— Сядай! — сряза я съдията.

Барбара погледна часовника си и каза:

— Точно четири и половина е, Ваша чест. — Седна на мястото си.

— Съдът изслуша и прецени всички свидетелства, включително и новите показания, изложени на това изслушване — избоботи авторитетно Флахърти. — Съдът смята, че съществува голяма вероятност кръвта по оръжието на престъплението да е тази на обвиняемата. Съдът смята, че показанията на Луис Гарибалди са компетентни. Съдът смята, че е налице голяма вероятност обвиняемата да е отишла в дома на Сайкс с намерение да извърши углавно престъпление, опитала се е или е извършила грабеж. Следователно съдът отхвърля обжалването по алинея 995. В неговата цялостност.

— Не можете да го направите, ваша чест. Възразявам на всички заключения и отсъждания на съда въз основа на факта, че присъстващият съдия е афектиран и има силни предубеждения към защитника на обвиняемата. Трябва да се назначи нов съдия. Съдът не е способен на обективно…

— Изслушването по пренебрежението към съда ще се проведе в понеделник сутринта от осем часа — прекъсна я Флахърти.

— Нека да довърша…

— Съдът се оттегля.

— Опитвате се да ме накажете, като наказвате моя клиент…

— Пристав, арестувайте я!

Пълномощникът Кимура застана зад нея. Той я харесваше и не му се искаше да го направи, но трябваше да се подчини. Нина вдигна ръце.

— Осем часа, понеделник сутринта, съгласна съм.

Настъпи продължителен напрегнат момент, в който всеки очакваше да види как ще постъпи Флахърти. Така и не се разбра какво го възпря.

— Съдът се оттегля — отново повтори той.

Тя се строполи на стола. Спасена в последния момент. Пълномощникът Кимура опразни съдебната зала.

Нина не искаше да говори с никого, но Пол я хвана в колата. Тя се намести на седалката и запали мотора.

— Позволи ми да ти купя вечеря — каза той.

— Не, благодаря. Бързам да се прибера вкъщи, за да се застрелям.

— Хайде-хайде. Откъде да знаеш, че Ранкин ще се разплямпа пред прокуратурата. Ще измислим нещо.

— Грешката е изцяло моя. Трябваше да предам опалите на съда. Сега се чувствам като истински задник.

— Все пак ще вечерям с теб.

— Не.

Даде на задна и натисна докрай педала. Подкара бясно, докато образът му с ръце в джобовете и очи, изпълнени със загриженост, не изчезна от огледалото й за обратно виждане.

ГЛАВА 27

Този път басейнът на „Сийзър“ беше предоставен изцяло на разположение на Пол. Потънал в горещата вода, Пол мислеше само за едно — надяваше се, че Нина си е наляла голямо питие и веднага си е легнала. Няколко минути по-късно мускулите му омекнаха като пудинг, а болката остана просто досаден спомен. Той излезе и се изсуши точно когато служителят на хотела заключваше вратата и се канеше да изгаси лампите.

— Има ли още някой там? — попита го изненадано обръснатият до синьо служител.

— Не.

— Удивително за петък вечер. Сигурно ти е късметлийската нощ.

Нямаше какво да се прави, Пол разкърши ръката за покер и си обеща поне един час около масата, преди леглото да придобие първостепенно значение. Нямаше смисъл да се оплаква. Винаги трябва да се метнеш отново на коня при първата отдала се възможност. В стаята си се преоблече, провери колко пари има в брой. Бяха достатъчни, за да се усмихне. Отправи се към вратата.

Телефонът иззвъня. Реши да не му обърне внимание, но апаратът отново звънна. Обърна се и грабна слушалката.

— Слуш-шам. — Ш-то беше продължително като съскане на змия.

— Какво те яде толкова? — попита Джинджър. — Не ти върви ли?

— Точно обратното. Поне докато не се обади и не развали аурата на успеха, която ме водеше към сигурния и главозамайващ джакпот.

— Няма да ти се извинявам. Днес денят ми беше тежък. Имам нещо за теб от самолетните части. Извинявай, че ми отне толкова време. Виж сега какво открих. Първо за горивния екран, който ми даде. Намерих следа от субстанция.

Да! Значи тази нощ действително беше щастлива и звездите го накараха да се върне и да отговори на обаждането. Тук е кулминацията на цялата поредица от събития и, естествено, обяснението.

— Открила си вода? — попита той, изпълнен с надежда.

— Не — беше отговорът.

Това значи го отвежда към друг вид катастрофа, неговата собствена. Няма вода, няма нарочно предизвикан отказ на двигателя. Няма саботаж. Мамка му.

— Открих нещо забележително. Обзалагам се, че не си го очаквал. Открих… добре, няма да задълбавам в химията. Или може би ти е интересно?

— Просто ми кажи какво си открила.

— Стиропор.

— Като топката, която ти дадох? — попита той. Подобна на онези, които бе видял в апартамента на Льоблан.

— Точно така. Като малката топка, която си открил под седалката.

— Стиропор. Ох… открила си го по филтъра? Имам предвид… — Какво имаше предвид? Информацията очевидно връщаше старата му хипотеза отново на бойното поле, трябваше хубавичко да я огледа и да измисли нещо ново.

— Има ли начин стиропорът да попречи по някакъв начин на правилното захранване на двигателя с гориво?

— Не, защото сме открили само следи от него. Стиропорът се разлага в самолетното гориво.

— Хм. Джинджър, защо някой ще слага стиропор в горивото? Можеш ли да измислиш някаква причина да…

— Има още нещо. След като открих стиропора в горивния екран, това ме накара да изследвам топката. Огледах я и я заснех няколко пъти, вече се канех да я разрежа така, че да направя тримерно изображение на компютъра, и тъкмо да почна да режа, взех, че я разгледах под микроскопа. Познай какво открих! — триумфално звънна гласът отсреща. — Нещо, което не се връзва. Чужда намеса. Разтворимо лепило.

По тона й съдеше, че от него се очаква да бъде възторжен. Нямаше престава защо и затова предпазливо я подкани.

— Продължавай.

— Топката вече е била разрязвана на две и след това отново залепена.

Още не схващаше.

— Издълбана е отвътре — продължаваше тя весело — и инжектирана…

— С вода! — изрева той. — По дяволите!

— Това е само теория. Не мога да открия доказателство за вода във вътрешността на топката. Нея отдавна я няма, сякаш не е съществувала. Дупката за инжектиране е била доста голяма. Сигурно е използван кухненски шприц. След това пробивът е замазан с още лепило.

— Но… — каза Пол и веднага си спомни за кухненския шприц на пода в дневната на Льоблан. — Но защо, Джинджър? Ако някой е искал да предизвика засичане на двигателя и катастрофа на самолета, защо просто не е налял малко вода в резервоара?

— Времевият фактор. Тествах същия стиропор, със същата плътност, същото лепило по него и т.н. Сложих го в малко гориво. Не самолетно гориво, а в обикновен бензин, но щеше да даде подобни резултати. Беше необходим близо един час стиропорената топка да се разпадне. Не знам от колко топки трябва да излезе вода, за да предизвика спиране на мотора. Но различните условия вътре в резервоара сигурно са причина топките да се разлагат с различна скорост. Според един мой приятел необходими са доста топки, за да се предизвика катастрофален ефект. От друга страна, самите топки ще добавят още един проблем. Пилотът ще вижда, че има достатъчно гориво, но част от него ще е заето от стиропора.

— Значи така самолетният мотор няма да откаже незабавно и излиза, че катастрофата действително е причинена от саботаж. Колко топки са необходими, да кажем, за чаша вода?

— Не малко, но резервоарът може да побере повече от достатъчно.

— Предполагам, големината на стиропорената топка е съобразена с отвора на резервоара?

— Точно така. Казаха ми колко е голям отворът на резервоара за този модел „Бийчкрафт“. Много точно съвпада с големината на топката.

— Някой доста си е поиграл, за да е сигурен, че самолетът ще падне.

Джинджър размишляваше:

— Чудя се кой е този, който знае, че стиропорът се разтваря в гориво.

— Кой да е механик — бързо откликна Пол, като спомените му се въртяха. — Като ученик през лятото работих в една монтьорска работилница и съм сигурен, че там някой го е споменавал. И всеки механик със сигурност е наясно, че определено количество вода в горивото ще причини катастрофа.

А механикът Льоблан не само го е знаел, а Пол лично беше видял топките от стиропор и кухненския шприц, търкалящ се по земята сред другите боклуци. Джакпот!

— Май имаш предвид някого.

Чудеше се за колко време ще може да се добере до Лос Анджелис. Беше чул, че има нов редовен полет от и за Тахо. Може би трябваше да го провери, за да си спести разходката до летището на Рино.

— Питам се защо топката е попаднала под седалката на Кристофър Сайкс, а не в резервоара?

— Питаш ме какво мисля? Може би никога няма да узнаем, мисля, че момчето просто е видяло някъде купчината с топки и просто си е взело една от тях, преди да се качи на самолета. За много момчета видът на топката е неустоим. Представям си защо.

Джинджър нещо се опитваше да се пошегува.

— Не е ли твърде възрастен за такива неща?

— А твоето предположение?

— Нарочно ни я е оставил, за да го открием — но си мислеше, че и най-върховното прозрение няма да върне Бил и Кристофър Сайкс. — Без тази топка нямаше как да разберем какво е причинило катастрофата.

— Не ти я е оставил нарочно, но ако вярваш, че във вселената има справедливост, ето ти едно доказателство. На колко години е било момчето?

— Деветнайсет. Пилотът Скип Бейли е бил на петдесет. Имал е жена и тя го е обичала.

— Тъжно — въздъхна Джинджър.

— Поне репутацията му няма да загине като него. Трябва да се обадя на летището. И в Лос Анджелис. И на следователя от НСБТ. И на Нина.

Нина седеше пред огъня и ядеше пица с Боб, без да чува какво й говори. Нещо за училище. Шокът отслабваше и вече се ядосваше на Флахърти, че бе прехвърлил гнева си от нея върху Ники. Той я гледаше право в очите, докато отхвърляше всички нейни аргументи, и с това прекрасно й даде да разбере защо го прави. Преди харесваше Флахърти, но той беше прогнил и дърт… и не беше свършил още с нея. Главата й се маеше. Трябваше да прекара уикенда в опити да спаси собствената си кожа, както елегантно отбеляза Барбара. Точно сега беше толкова уморена, че искаше да потъне в безсъзнание и никога да не се замисля за нищо.

Събуди се в леглото със смътния спомен, че Боб й беше помогнал да изкачи стълбите. Девет часа вечерта. Чудесно. Сигурно е заспала към осем. Следващата спирка е областният затвор на Ел Дорадо. Отново се разбуди, а очите й просто щяха да изскочат от изтощение. Тя се затътри надолу по стълбите. Видя под вратата на Боб светлина. Изправи се пред прозореца на кухнята. Хичкок застана до нея.

Вгледа се в лятната нощ. Учуди се, че може да гледа навън, да излиза навън, да живее, без да се замисля за него. Дори затворът не й се струваше толкова важен сега, когато осъзна този факт. Отдели малко време да се наслаждава на облекчението от тази мисъл и за малко не заспа отново, както си стоеше. Измърмори няколко думи в посока към Луната, към своя съпруг. Нещо от рода: него го няма, всичко ще бъде наред.

Когато слезе обратно на земята, отиде до кухненския шкаф и го отвори, за да потърси някакви витамини. Те я накараха да се замисли за Джинджър, химията, за смешния малък свят, за който нищо не бе чувала преди този случай, и за онази непроизносима дума.

„Алел“. Толкова е просто. Тя знаеше откъде се е появила кръвта по меча. Но нищо не можеше да направи, сънят овладяваше съзнанието й. Нина изключи телефона и се хвърли в леглото.

Пол пристигна в Лос Анджелис към десет вечерта след лудо бързане към летището на Рино. Нае кола, подкара директно към апартамента на Льоблан в Нюпорт и звънна на домоуправителя.

Сградата изглеждаше абсолютно по същия начин. Еди отвори съвсем буден и с бутилка бира в ръка. Зад него светеше телевизорът.

— Той върна ли се? — попита го Пол.

— Човече, точно се канех да ти се обадя. Върна се преди няколко дена. Не ми каза нищо, просто ми връчи чек за наема плюс щетите и се прибра. Каза, че му върви и светът е в краката му. Попитах го дали е залагал, а той се засмя и каза: надявам се, че нищо не съм залагал.

— Много добре. Направо чудесно — възкликна Пол.

Спря се до зелената врата на апартамент 108 и почука.

Льоблан не отговори. Голяма изненада. Сигурно се досещаше, че Пол дебне отвън, и се опитваше да се скрие като заек, хванат с връзка репички между малките си нагли челюсти.

Провери дали Еди наистина се е оттеглил пред телевизора си, след това натисна бравата. После се отдръпна и със сила се блъсна в нея. И той се изненада — тя се отвори с лекота. Лоша изработка, реши Пол.

Никой не седеше в креслото. Телевизорът беше включен и оттам се лееше някакъв стар филм по Ти Ен Ти. Както и преди, кухнята вонеше на развалено месо.

Вратата на спалнята беше затворена. Пол застана отстрани, безшумно натисна бравата и скочи вътре с готов за стрелба пистолет.

Дейв Льоблан лежеше в леглото. Беше мъртъв. Кръвта му бе обляла мърлявия юрган, чашите наоколо и вонящата пържола до тях.

ГЛАВА 28

— Джинджър — повика я по телефона Нина. — Пак съм аз.

Беше събота сутринта. Бе спала безкрайно дълго и когато се събуди, осъзна, че нито веднъж не се е обърнала насън.

Пол току-що се бе обадил от Лос Анджелис. Скара й се, че за първи път в живота си бе изключила телефона, и я осведоми за убийството на Дейв Льоблан. Работеше по връзката в Лос Анджелис и в момента пътувал към къщата на Кони Бейли в Редондо. След това смятал да посети Ян Сапито, да я разпита още веднъж за брака на Сайкс. Каза й, че алибитата в този случай са толкова паянтови, че имат нужда от един здрав ритник.

Тя беше в спалнята си под скосения покрив, държеше слушалката плътно до ухото си и се чувстваше напрегната и възбудена. Случаят се разпадаше, безшумно се разкъсваше на парчета. Започваше да разбира, макар и не съвсем.

— Здрасти, кукло — отвърна Джинджър.

— Знаеш ли, няма нищо по-хубаво от един здрав сън.

— Аха — разтревожено отвърна Джинджър.

— Прекалено бях задълбала в случая, докато подготвях изслушването. Не можеш да обработваш новата информация, която излиза наяве по време на самото съдебно заседание. Трябва да мине известно време да я осъзнаеш, защото тогава си прекалено зает да изложиш предварително подготвените аргументи. Затова чак сега стигам до заключението, което е било очевидно, стига да се замислиш. Бащата на Ники. Ти го спомена. Той прониква в целия случай със самото си отсъствие. Той е пренебрегнатият фактор във всички уравнения. Мисля, че затова не получаваме резултати. Сега ще го изложа пред теб: ако Ники е наследила третия алел, а кръвта по меча не е на Ники и не е на майка й, не следва ли, че е на баща й?

— Нали каза, че е извън картинката от няколко години?

— Да, така е. Но виж, не искам да приема, че кръвта е на Ники. Следователно остава само баща й.

— Тогава къде е той?

— Накарах още отдавна Пол да провери, но освен няколкото надраскани картички, които бяха просто нечетливи, следата бе студена от много време. Преди малко говорих с Дария. Вярвам й, че не знае къде е той. Опита се да помогне. Каза, че е музикант, обичал е планинското колоездене, свирил в местни клубове, докато не уседнал и не започнал да изкарва пари за семейството си. Напуснал ги преди шест години и, изглежда, никой не знае къде е отишъл. Джинджър, според онзи лабораторен доклад… те не споменаха за деградация, нали?

— Така е.

— Щеше ли да деградира мострата, ако беше стара?

— Зависи от условията, възрастта и какво ли още не.

— Кажи ми. Възможно ли е кръвта върху меча да е от пет, шест или дори от шейсет години?

— Много по-вероятно е да е отпреди пет години, отколкото отпреди петстотин.

— Значи може да е отпреди шест години — точно когато е изчезнал бащата на Ники.

— Правя връзката. Но ако кръвта върху меча е на бащата на Ники, то това не означава ли, че той го е нападнал преди много време?

— Или Сайкс го е нападнал? — предположи Нина. — Може би Сайкс е убил бащата на Ники.

— Защо?

— Не знам. Но трябва да е кръвта на бащата. Вярвам на Ники.

— Караш ме да се разтреперя — изсумтя Джинджър. — Две души в меча. Същият меч е използван на два пъти и продължава да виси на стената. Само на теб може да ти хрумне подобно нещо.

— Така трябва да е.

— Може би, но никой друг няма да е толкова луд, че да си го помисли. Това е твоята сила и твоята слабост, скъпа.

Нина слезе по стълбите с кафената си чаша и си наля още малко.

— Боб? Облечи се! — извика тя.

— Набирам нещо — отвърна той. — После.

Чудесно, помисли си Нина. Носи си смешните боксерки през целия ден, ако искаш. Завесата помежду им стана още по-плътна. Очевидно тя преживяваше хитрия трик на майката природа, който щеше да й помогне, когато настане време Боб да я напусне. Излезе с Хичкок и огледа двора. Мирната околност се изпълваше от шумовете на кучета, музика и тракането на клавишите откъм Боб.

Защо? Защо Сайкс ще напада бащата на Ники? Знаеше толкова малко за него. Знаеше, че е музикант, чаровен и че бил в малко обтегнати отношения с Дария. Сигурно е бил разсеян колкото нея. Очевидно е бил от онзи тип мъже, които могат да напуснат внезапно без нито дума, а роднините му да не се обадят в полицията, защото не биха си и помислили за мръсна игра.

Не знаеше достатъчно и за Сайкс. Защо ще го напада? Не знаеше дали бащата на Ники е жив или мъртъв. Дали не се е завърнал, за да отмъсти на Сайкс или на сина му. Започна да преглежда показанията от изслушване 995. Луис. Тим. Ранкин. Ранкин…

Зададе си въпроса защо Сайкс е настоявал Денис Ранкин да почака няколко месеца, преди да започне да копае опалите.

Внимателно хвана мисълта и започна бавно да я оглежда от всички страни. Опалите, опалите, опалите. Ранкин беше споменал за някакво съглашение със Сайкс. А Сайкс му обещал да му върне опалите, ако си мълчи за жилата и стои далеч от парцела. Тогава тя преследваше друга цел и не задълба, но сега си спомняше за странната сделка.

Сайкс беше закупил дела на Дария. Той е искал земята. Тя беше предположила, че той е искал Ранкин да си мълчи за жилата, докато той откупи дела и стане единствен собственик.

Но може би е искал жилата да остане в тайна, защото…

Замисли се за Бил Сайкс. Той е убил бащата на Ники с проклетия самурайски меч, фалшифицирал е пощенските картички и е изпращал пари на Дария. Беше сигурна в това. И не е искал никой да се навърта в парцела на Ники, майка й и баща й, които някога заедно са прекарвали там почивните дни…

Затича се към телефона.

Видя Пол да слиза от малкия чартърен самолет в Рино. Под очите му имаше торбички, куцаше и се подпираше с бастун. Носеше сини джинси, мокасини и синя работна риза. Часовникът над вратите сочеше обяд. Той не я сграбчи в мечешка прегръдка, дори не й се усмихна, сякаш разбираше какво си мисли за него. Добре. Не искаше да я докосва. Взеха си кафе и той я последва до паркинга, където бе спряла своето бронко.

— Изглеждаш уморен — отбеляза тя. — Съжалявам.

— Твърде съм стар да прелитам през Калифорния всеки десетина секунди.

— Отново се обадих на Дария. Няма подробна карта, но като дете често е ходила там. Каза, че е имало стара минна галерия и баща й я предупреждавал да не влиза вътре. Добави също, че, разбира се, всички нейни приятели са се промъквали в нея, когато родителите не са гледали натам. Входът е запречен, но дървото лесно се махало и можело да се пропълзи вътре. Нищо не съм й обяснявала.

— Мъжът на Дария се е казвал Никълъс Зак, нали така?

— Да. Ники е кръстена на него. Когато ги е напуснал, бил на трийсет и три. Обадих се и на Тим Сайз. Питах дали е видял в парцела място, където може да бъде заровено тяло. Той също ми посочи старата минна галерия. Не влизал вътре. Жилата била на един хълм, където съвсем наскоро е имало свличане, което я е разкрило.

Тя почака за усмивка, кимване, каквото и да е, но Пол просто гледаше право към греещото слънце над хълмовете. Щяха да се движат на изток по целия път към Уинимука, а после да завият на север.

— Не можех да направя това сама. Трябваше ми, Пол.

— Да. Така ми обясни.

— Виж, знам, че не искаше да захвърлиш всичко там. И знам, че дори Никълъс Зак наистина да е убит преди шест години с този меч, това не обяснява защо Сайкс и синът му са били убити. Но чувствам, че има връзка.

— Чувстваш. Аз не чувствам нищо подобно. Ян Сапито има пръст. Сигурен съм, че е замесена. Трябва да поговоря с нея. — Беше много различен от онзи Пол, когото познаваше. Сега беше твърд и отдалечен. Можеше да види насилието, което винаги бе усещала около него в стегнатата челюст и присвитите очи.

Трябваше да забрави за това. Не можеше да мисли за Пол и да функционира правилно.

— Мога да ти предложа и една дива идея, която току-що ми хрумна.

— Умирам от нетърпение.

— Ами ако Никълъс живее там, в пустинята? Може би се крие. Дария каза, че много обичал да ходи там.

— А какво ще кажеш за кръвта?

— Сайкс го е ранил, но не е успял да го убие. Нанесъл му е някаква неврологична повреда. А сега Никълъс е някъде из пустинята.

Пол дори не си направи труда да отговори, а стисна по-здраво волана намръщен. Продължиха в мълчание, докато не стигнаха земята на дядо Логан под дългите лъчи на следобедното слънце.

— Хей — извика Пол. Пред тях се виждаха пресни следи.

— Някой скоро е бил тук, а може би още е тук.

Но никъде не се виждаше превозно средство. Бяха стигнали до една каменна стена с малък отвор в нея.

— Оттук — каза тя. — След това стотина метра вдясно.

Консултира се със записките, които бе взела от Дария.

— Внимавай! — дръпна я Пол. — За малко да паднеш в тази дупка. Някой казвал ли ти е, че ходиш като пиянде, запивало цяла седмица?

— Някой казвал ли ти е, че си точно толкова чаровен?

Измъкна ръката си и я разтри. За секунда погледите им се кръстосаха. Пол пръв отклони своя. Продължиха да се катерят нагоре. Стигнаха до покрит с камънаци хълм.

— Мисля, че стигнахме до галерията.

Тя усети че е неспособна да помръдне.

— Върви ти.

Той огледа за около минута отвора. Беше просто една дупка, закрита от храсти и скали. Дебело парче дърво запушваше отчасти дупката. Пол застана пред него и се опита да го премести.

— Забравила съм кожените си ръкавици в колата — каза Нина. — Ох, и фенерчето ми. Ще отида да ги взема.

— Чакай, някой е бил тук съвсем скоро.

Нина бе изпълнена със съмнения, които вече изместваха сигурността, която чувстваше предишната нощ.

— Не биваше да те водя тук. Това е някаква болест. Въображението ми ме подведе. Заради мен правим неща, които разумните хора…

— Млъкни и ми помогни.

Грубостта му се оказа ефективна. Тя си затвори устата и започна да разширява заедно с него прохода. Накрая пред тях се отвори по-голяма и по-безопасна дупка.

— Фенерче — изръмжа Пол като хирург, готов да оперира. Като добра медицинска сестра тя му го подаде.

Погледнаха надолу.

— Галерията върви право надолу и след това се разклонява на два ръкава. Има стълба — каза той.

— Аз ще сляза — предложи Нина. — Кракът ти…

— Пази се — отвърна той, постави крака си на първото стъпало и пъхна слънчевите си очила в джоба. — Чакай тук. Един от нас трябва да е готов да извика помощ, ако нещо се обърка.

— Да отида ли да си взема фенерчето от колата?

— Да. Може да ни потрябва. Върви.

— Внимавай! — провикна се след него тя.

Малки вихрушки от прах заиграха около нея. Отгоре прелетя бухал. Нина тръгна към колата.

ГЛАВА 29

Пол освети вътрешността с фенерчето и подсмръкна. Под жълтия лъч играеха облаци прах. След ярката пустиня отвън имаше чувството, че е попаднал в катакомба и тоновете скала над него сякаш смазваха ниския тунел. Прахът, който вдигаше, миришеше на гнило, насечените скали бяха голи и грозни. Над и до него полуизгнили трупи поддържаха стените да не се срутят. Галерията, макар само метър и половина широка, изглеждаше дълга.

Някой беше пробил това нещо, използвайки бог знае какви инструменти под изгарящото слънце, работил е като пълен глупак за една мечта, която не го е извела до нищо освен до провал и разбити надежди. Пропилял е месеци и години и вероятно си е разсипал здравето. Тунелът беше гробница на мечти. Вече бе надживял своя създател.

Галерията се разделяше. Светлината от фенерчето се губеше в един от ръкавите. Зави наляво — посоката, която винаги избираше, ако не знаеше накъде да тръгне. Опитваше се да не докосва все по-снишаващата се стена, опипваше пътя пред себе си, стараеше се да не разстрои крехкото равновесие, запазило се сто и повече години. Подскочи, когато настъпи нещо, което се раздрънча подозрително. Ръката му се стрелна към пистолета под мишницата.

Наведе се надолу и огледа консервните кутии и старата метална лъжица, като преместваше светлината на фенерчето по тях. Ако е имало някакви етикети, вече бяха изчезнали. Лъжицата беше грубо изработена, разядена и изкривена. Сложи я в раницата си и измина още няколко метра. След това спря и насочи напред светлината. Тунелът продължаваше с лек наклон надолу и след стотина метра се разделяше на още два ръкава. Отново си избра лявото разклонение.

Погледна назад към дневната светлина. Отворът приличаше на петното в ретината, когато крушката изгори.

Заобиколи малко срутване, където гредите бяха поддали, и стигна до поредната извивка. Ако продължеше, щеше да изгуби напълно входа.

Още една извивка. Така да е. Вървя доста време. Тунелът се стесни от двете страни и скалите одираха кожата му, докато вървеше. През цялото време си мислеше да се върне назад. Кой щеше да се крие толкова надълбоко? Който и да е оставил тези следи, сигурно отдавна си е заминал.

Стомахът му се свиваше. Не обичаше затворените пространства. Удари се в една греда над него и го посипаха дървени люспи.

Спря се още веднъж, обърна светлината към стената и я прокара по тавана. Ако Бил Сайкс е крил нещо, за което не подозират, няма защо да не е тук. Студеният въздух и мракът почнаха да му оказват влияние. Колко ли щяха да издържат тези изгнили трупи? Въпреки неподвижния въздух той се обливаше в студена пот. Дишането му беше накъсано и плитко.

Вече се канеше да се предаде и да се върне, когато тунелът още веднъж се разклони. За негово удивление от по-широкия ръкав струеше бледа светлина, но в прашната мътилка не можеше да различи нищо.

Какво беше това? Звук! Косата му се изправи. Притисна се към стената, задушаваше се. Изгаси фенерчето.

Китара? Някой пред него, дълбоко под земята сред непрогледната мътилка свиреше на китара. Не можеше да види нищо, колкото и да примигваше и да присвиваше очи.

След музиката дочу и друг глас. Пеене.

Никълъс?

ГЛАВА 30

Мъж започна да припява под акомпанимента на китарата. Гласът му беше весел и младежки. Пол чуваше великолепно.

„Много лета минаха, откакто те зърнах.

И бе твърде красива, за да те отмина.

Не знаех, че мога да жадувам толкова…“

Пол дочу стенание. На този фон някой плачеше.

„Обсебен от лицето ти,

обсебен от целувките ти.“

Още едно стенание, излязло от женски гърди.

„Нищо друго няма значение. Празнота…“

Вече се приближаваше, а в ръката си стискаше пистолета. Какво ли прави мъжът на жената? Стенанието й звучеше като хронична мъка, не вик на болка. Така че Пол можеше да остане в сянка и да поразузнае още известно време. Тунелът се разширяваше в нещо като камера и вече забелязваше някакви аморфни фигури в другия край, но бяха неясни и той едва сега видя…

На пода на мрачната и студена каверна седеше една голяма фигура. Не, не, две фигури, едната облегната на голяма скала, подаваща се от стената, държеше китара. И жената бе облегната до него, леко приведена напред.

Мъжът пееше, а жената говореше. Бяха на поне сто и петдесет метра пред него и, изглежда, не бяха разбрали за присъствието му. Гласът повтори куплета и всяка сричка бе ясно изговорена.

— Истина е, само празнота… — промълви жената.

Мъжът не й отговори.

Ти открадна душата ми,

превърна ме в някой друг.

Открадна душата ми.

Дали невероятната теория на Нина е вярна и мъжът е избрал тази дупка в земята, за да се крие? Всякакви идиотски мисли се въртяха в главата му, докато се опитваше да разбере. Никълъс Зак сигурно е луд.

Дали Сайкс го е ранил непоправимо преди шест години?

Дали Никълъс не си е отмъстил със същия меч?

Това наистина ли е Зак?

Дария ли е с него?

Вратът го болеше от толкова източване. Отстъпи назад и го разтри с ръка. „А сега какво? — попита ги безмълвно той. — Защо се срещате на това мъртво място?“

Внезапно мъжът спря да пее. Пръстите му щракнаха. Пол дочу жената нежно да обяснява.

— Такова чудо е да те открия отново.

Пол мярна развети руси коси.

Ян? Това да не би да е Ян Сапито с мъжа на Дария? Цялата работа безкрайно го изнервяше и се чувстваше изпълнен с емоции, а това никак не му помагаше.

— Нямаме много време, любов моя. Тя скоро ще се появи, за да те търси. Тя се сети за това място, не аз.

Жената сигурно говори за Нина. Нина се беше обадила на Дария, за да я попита за парцела точно преди да му позвъни. Почака мъжът да отвърне. Нищо.

— Обсебен от твоето лице, обсебен от твоите целувки… ох, моя любов. Моя измамна любов. Празнота и още празнота. Ти ме обичаше, но всичко се оказа лъжа — жената говореше полуразплакано. — Ти го предизвика. Направи така, че нищо да няма значение. Вината не беше моя. Ти повика чудовището.

Пол изтръпна, сякаш образът от кошмарите му изникна в мрака пред него. Гущерът, понесъл се към него.

— Съжаляяявам — изплака тя.

Господи, помисли си Пол. Наложи си да потисне собствените си емоции и се приготви да тръгне напред.

Защо мъжът не отговаря? Работна хипотеза: толкова е ядосан, че няма намерение да приеме извиненията на жената, дрогиран е или пък умствено болен. Може би и трите. Но жената продължаваше да говори и нещо го спираше да се приближи до място, откъдето ще може да я вижда. Присви още повече очи в опит да различи силуетите по-ясно.

Искаше да чуе още за чудовището. Вместо това тя пристъпи към мъжа и той остави китарата да падне на земята, но в него имаше нещо пасивно, странно. С някакво необичайно равнодушие той й позволи да го прегърне. Сега тя бе обвила ръце около тялото му и плачеше на гърдите му.

Нежно се отдели от него. Мъжът имаше нещо в ръката си. Тя го държеше за нея и, изглежда, му помагаше да я вдигне и да, вече виждаше, определено имаше нещо в ръката му… а тя се вдигаше и нещото бе насочено към главата й… пистолет!

Пол моментално реагира и скочи напред. Някъде под него сякаш пламъци обхванаха болния му крак. Затича се към тях, вдигнал високо собствения си пистолет.

— Стой! — извика Пол — Хвърли оръжието!

Спря се нерешително на около три метра от тях с насочен пистолет.

Оръжието падна от ръката на мъжа и жената го взе в скута си. Главата на мъжа се отпусна напред. Остана наведена под странен ъгъл. Пол се приближи по-близо.

От устата му се изплъзна шокиран възглас. Без да иска, направи крачка назад. Пред него имаше тяло, мъртво от много години.

— Дария — извика той, за да й нареди да хвърли пистолета. После видя, че не беше Дария, и за втори път замръзна от удивление.

Беше Бет Сайкс. Седеше тихо до един портативен касетофон. Лицето й беше много мръсно, а в очите й…

Празнота.

Пол хвърли бърз поглед към мумията. Парчета плат и кост, кичури изсушена коса, все още прилепнала здраво към черепа кожа. Човекът, някога имал жена и дъщеря, сега не притежаваше нищо освен една широка, зяпнала усмивка. За пръв път в професионалния си живот Пол се почувства парализиран от нерешителност.

Бет Сайкс бе прегръщала мумифициран труп. Беше нагласила пистолета в безжизнената му ръка и я беше вдигнала.

Настръхна.

— Бет! — извика той. — Пистолетът. Хвърли ми го, моля те.

Мълчание.

— Давай, застреляй ме. Моля те.

— Не. Не искам да го правя. Аз съм Пол. Работя за Нина, спомняш ли си?

— Застреляй ме! Застреляй ме!

Почувства как мразът обхваща цялото му тяло.

— Пистолетът, Бет.

Тя просто си седеше там, ръцете й — отпуснати в скута, където беше и пистолетът. Ситуацията беше много опасна. Сигурно щеше да успее да се застреля, преди да й попречи. Неговото оръжие бе безпомощно, ако тя искаше да умре.

— Пистолетът? — опита отново по-меко.

Приближи се към нея и тя скочи. Здраво държеше пистолета. Отново спря. Сега ги деляха петнайсетина метра. Ако го вдигнеше и го насочеше към него… беше прекалено тъмно, за да се опита само да я рани. Трябваше да я убие.

Един глас в него се обади: „Приятелче, стреляй и не му мисли.“

Разпозна чий е.

— Трябва ми — каза тя. — Съжалявам, че си тук.

— Това е Никълъс Зак, нали? Мога ли да го погледна?

След кратко колебание — бегъл жест от нейна страна, сякаш му даваше разрешение. Бет се вдигна на колене и изпълзя по-далеч от него.

Без да я изпуска от очи и все още насочил към нея пистолета, той докосна торса. Мумифициран. Въздухът в галерията бе сух и го бе запазил отлично. Нямаше да е трудно на съдебните лекари да открият причината за смъртта, но и за него нямаше съмнение. По цялото тяло кожата бе опъната или се беше обелила, само вратът беше напълно запазен и по него личеше дългата черна рана.

До тялото лежеше испанска китара. До мястото, където седеше Бет, се виждаше касетофон.

— Той ли беше на записа? — попита Пол.

— Той написа тази песен за мен.

— Как се е озовал тук? — Пол се отдръпна от тялото и пренесе тежестта си върху здравия крак.

— Бил го е донесъл тук заедно с китарата, за да си помислят всички, че просто си е заминал. Никога не го погреба. Бил никога не правеше нещо, което би могло да повреди ръцете му.

Бет вдигна пистолета и стреля в тавана. Изстрелът в затвореното пространство бе оглушителен и Пол за малко да скочи върху нея. Но тя здраво стискаше оръжието. Върху им се изсипа дъжд от прах и камъни.

— Какво, по дяволите, правиш? — изрева той.

— Застреляй ме! Или ще направя така, че и двамата да умрем.

— Аз не искам да умирам.

— Тогава си отивай. Ние не те искаме тук.

Не можеше да я познае, покрита с прах и мръсотия. Някои от камъчетата го бяха ударили лошо. Чу зловещо разместване отгоре и това още повече го изнерви.

— Хайде, ела с мен, Бет.

— Остави ме сама.

— Добре, добре. Успокой се. Чуй ме. Поспри за малко и се успокой. — Докато говореше, едно остро парче дърво се заби в рамото му. Никога не бе чувствал такава липса на спокойствие. Говори й, разсейвай я, после се хвърли напред…

— Бил ли го уби, Бет?

— Аз го убих — отвърна Бет.

Просто го каза. Нямаше съжаление, нямаше емоция. Изтърси праха от косата си с едната ръка. Лъчът на фенерчето му не беше върху лицето й, а върху ръката, която държеше пистолета.

— Това е изненада — рече Пол. — Не бях помислял за теб. Кажи ми какво се случи, Бет. Защо?

Тя се замисли дали иска да разговаря с него. След това леко потрепна.

— Никълъс реши да се върне при Дария. Съвестта го глождеше. Той открадна душата ми и я смачка, разкъса я на парчета, а аз трябваше да му пожелая приятно прекарване около домашното огнище. Веднъж дойде у дома, когато Бил го нямаше… бяхме в кабинета… аз… тази ужасна неудържима омраза ме обзе. Мечът беше точно зад мен. Никълъс нямаше никакъв шанс. Дори не го видя. Седях до него в продължение на много време. Така ни откри Бил. Той ме упои. По-късно ми каза, че е погребал Никълъс в пустинята. Никога не се сетих къде, докато Дария не ми каза, че Нина е питала за мината. Бил пазеше моята тайна. Но аз плащах, ох, как плащах. Бях в ръцете му. Можеше да ми отнеме Крис, знаех го всяка секунда. Не ме изгони, но не ми прости. Наказваше ме през всеки миг от живота ми.

— И затова е трябвало да го убиеш? За да се освободиш?

Тя дишаше тежко и погледна надолу към пистолета.

— О, не. Въобще не беше така. Аз просто приех своята съдба. Минаха шест адски години. Животът на Дария и Ники беше унищожен… не можех да го понеса. Шест години стиснатите устни на Бил, тежката му ръка на рамото ми, леглото.

Отново прокара ръка по косата си.

— След това Крис навърши осемнайсет и започна колеж. Пазех всичко в тайна от него. Той си мислеше, че родителите му имат щастлив брак. Не можете да си представите колко трудно беше. Дарих детето си с добър стабилен дом и той порасна чудесно момче, беше всичко за мен. Когато замина да учи, най-сетне казах на Бил, че го напускам. — Тя поклати глава, сякаш не можеше да повярва, че го е изрекла. — Затова загубих завинаги Крис.

Трябваше да я кара да говори. Трябваше да й вземе проклетия пистолет.

— Кажи ми какво се случи тогава, Бет. Опитвам се да разбера.

— Никой не може да разбере.

— Аз мога.

— Ти не си убиец като мен.

За малко да й заяви, че греши, но успя да се въздържи. Бялата й ръка се вдигна и отметна кичур коса от челото. Гледаше тялото на Никълъс Зак и сякаш говореше на него:

— Казах на Бил, че го напускам. Можеше моментално да се обади на полицията и да ме арестуват още на място. Не го направи. Скандалът щеше да унищожи практиката му и сигурно щяха да арестуват и него. Разбираше го. Затова ме пусна без разправии. Отидох до Лос Анджелис, за да разговарям с един адвокат за развода. Исках да се преместя на юг, за да съм по-близо до Крис.

Очите на Пол пробягаха по замръзналото лице на Никълъс Зак. Празните очни кухини сякаш му отвърнаха на погледа като мълчалив свидетел.

— Бил ме извика от Лос Анджелис. Каза, че ще подпише договора по развода, ако незабавно се върна в Тахо със самолета, който е наел за мен.

Пол отново се приближаваше към нея. Не дишаше. Сантиметър по сантиметър. Определено над него нещо се пропукваше. Въпреки че Бет здраво държеше пистолета, можеше да усети вълните от емоции, които караха пръстите й да треперят. Беше нервна и нестабилна. Не знаеше какво да очаква.

— Бет, моля те. Мисля, че трябва да се махнем оттук.

— Върви си, ако искаш.

— Не и докато си мисля, че ще се застреляш веднага щом тръгна.

Бет издаде някакъв звук, който Пол не разбра, нещо между хлипане и смях.

— Тогава остани още малко, Пол — каза тя. — Добър разговор. Държах го твърде дълго в себе си.

За малко да си тръгне. Наистина го искаше. Шансовете да я спаси не изглеждаха особено големи. Но се чу да казва:

— Аз те слушам. Няма да си тръгна.

— В нощта преди насрочения полет се срещнах с Денис Ранкин, който някак си ме бе проследил. Искаше да разговаряме за опалите в земята на дядо ми. Тогава открих, че Бил иска да ме измами.

Пол бе съсредоточил цялата си енергия в незабележимото си преместване напред. Наблюдаваше дали ръката й няма да се помръдне или отпусне, но цялата й жизненост бе насочена към дясната й ръка, държаща оръжието.

Тя въздъхна.

— Чувствам се доста изморена, Пол, но никой не знае все още какво направи Бил. Искам някой все пак да узнае.

— Можеш да си починеш отвън, Бет. Можеш да ми говориш на много по-безопасно място…

— Не. Не мисля, че ще го направя. Ще ти разкажа останалото. Ти си приятен човек, Пол. Радвам се, че си с мен.

— И аз се радвам, Бет.

— Исках да разговарям с Ранкин, без Бил да разбере, и вместо да взема наетия чартърен полет, отлетях до Рино, за да се срещна с него. Когато Ранкин разбра, че аз съм собственик на земята, пожела да сключи сделка с мен, така че аз да участвам в разработката на жилата. Бях бясна. Признавам го. Бил ме лъжеше, за да ме остави бедна. Това бе единственият начин да ме задържи. Бях отвратена, толкова уморена да живея с човек, който беше моят тъмничар. Реших веднага да се върна вкъщи и да си стегна багажа. Когато се върнах, бях толкова вбесена, че не можех да намеря ключовете си в чантата и затова трябваше да звънна. Бил ми отвори и беше само по хавлия. Изглежда, беше страшно изненадан, че ме вижда, но преди да мога да разбера дали Крис вече се е върнал, телефонът в кабинета звънна. Бил отиде да отговори, а аз влязох в кухнята, за да си взема торбички за по-малките неща. Можех да го чуя как говори. Помислих си, че се обажда Крис. След като си поговориха минута-две, той… аз не разбрах какво става. Никога не го бях чувала такъв, дори когато губеше пациент, дори когато губеше търпение. Помислих, че е получил сърдечна атака. Той крещеше по телефона и аз побягнах към кабинета, а той се гърчеше на пода.

Тя си прочисти гърлото.

— Разбираш ли, Крис имаше няколко свободни дена от колежа и аз… аз му казах: „защо не минеш през Тахо? Вземи самолета, който е наел баща ти. Ще стигнеш още довечера.“ Не знаех, че Бил е решил да ме убие.

— Да те убие?

Тя кимна.

— Понеже го напусках. Той платил много пари на механика на самолета да го саботира.

— Исусе! Вместо това е убил сина си! — беше разтърсен до дъно от ужас.

— И най-кошмарното е, че той също обичаше Крис повече от всичко на света. Какъв ад. Вече нищо нямаше значение за нас, всичко бе празнота.

Пол тръсна глава. Не знаеше какво да каже.

— Крис се беше обадил на татко си да му каже, че е на път за вкъщи. В началото Бил не осъзнал, че е в самолета. Но изведнъж… моторът отказва. Бил не беше на себе си. Истерия. Каза ми, че на телефона е Крис и че е чул всичко. Крие викал за помощ. Плакал. Моето бедно-бедно дете. Последното нещо, което остана в живота ми. Толкова ужасна смърт, минало е толкова време, през което е знаел, че умира, време на ужас… трябваше ми цяла вечност да повярвам в това, което ми казва Бил. Че самолетът катастрофира. Че телефонът вече не работи. Че Крис е мъртъв. Връхлетя ме същото, което се случи в нощта, когато убих Никълъс. Невероятен гняв, толкова мощен, толкова нереален, като кошмар на живо. Грабнах меча и го стоварих върху врата му. Той още беше на пода. Ударих го още веднъж. Толкова кръв навсякъде. Сигурно така е всеки ден в операционната на Бил, само това си мислех.

Спря за малко и продължи:

— Не ми личеше, нали, Пол? Никога няма да се научим да разбираме хората, нали? Можеш ли да повярваш, че бих могла да му обезобразя лицето, така че да обвинят някой пациент като Стан Фостър. Че изтрих дръжката на меча. Беше ми много по-лесно втория път. Не видях Дария. Сигурно е дошла, след като си тръгнах. После обвиниха Ники.

Пол премълча.

— Опитах се да помогна. Платих за адвоката.

— А ако я осъдят?

— Нямаше да кажа истината. Но се чувствам по-добре, като я споделям с теб.

— Ела с мен. Ще ти помогна да си намериш добър адвокат. Все още искам да ти помогна. Не се предавай. Да за почнем с пистолета, а?

— Пистолета? — сякаш кимаше. — Използвах го, за да убия механика.

— Помислих си, че сигурно си била ти.

— Три убийства… но знаеш ли, бях напълно хладнокръвна, когато убих него. Беше толкова просто да отлетя дотам и да вляза. Защото той уби Крис. За пари! Така че отмъстих за сина си. Но хладнокръвно, Пол, не чувствах нищо. Тогава започнах да си мисля, че Ранкин също знае прекалено много и може би трябва да убия и него. А сега, разбираш ли, част от мен иска да умре, но какво мога да кажа, чудовището иска да живее, а ти си тук…

Видя движението на ръката й, от което се боеше.

— Не го прави!

Но тя вдигна пистолета…

Към него? Към себе си?

Той се хвърли към нея. Направи опит да вземе наведнъж разстоянието помежду им и чу изстрел.

ГЛАВА 31

Нина вече се беше втурнала напред. Тя безкомпромисно удари ръката на Бет, пистолетът отлетя към тавана и падна на няколко метра от тях в праха. Бет изпищя, свали Нина на земята и като че ли се опитваше да я ухапе. Чу се шум от свличане на земни маси и върху им се посипаха камъни и дърво. Пол не можеше да различи кой кой е. Грабна някаква ръка. Оказа се на Бет. Тя отново изпищя.

Откопчи я от Нина и грубо я изправи на крака. Той беше с пистолет, когато прокънтя изстрелът, и за една милисекунда пръстът му беше плътно на спусъка. Сега я блъсна към стената и тя се облегна до мумифицирания свидетел на всичко.

Нина се изправи и изхлипа:

— Тя се простреля в ръката! Кърви!

— Ранена ли си? — той я огледа за наранявания и избърса част от праха по страните й. — Гредите отгоре…

— Добре съм. Наистина. А ти? — Една голяма греда се стовари на земята до тях, последвана от поток камъни.

Всички се разкашляха от праха.

И двамата погледнаха към Бет. Тя не беше помръднала. Прахът бе полепнал по краката и лицето й.

— Тревожих се за теб и реших да те потърся — каза Нина. — Чух гласове. Когато я видях да насочва пистолета…

— Всичко мина. Добро момиче. Тя нямаше да ме убие. Опитваше се да се самоубие.

— Може би — отвърна Нина. — А може би не.

Тя много бързо се съвземаше. Гласът й вече беше твърд. Бет започна да се клатушка напред-назад. Дъждът от камъни се увеличаваше.

— Трябва веднага да се махаме оттук — заяви Нина.

— Добре. Бет? — нямаше отговор. Пол се обърна към Нина: — Да я взимаме и да изчезваме.

Пол помогна на Бет да се изправи. По ръката й течеше кръв. Заедно с Нина повлякоха Бет обратно през тунела, полуослепени, обвити в прах. Шумът се засилваше и започнаха да падат по-големи камъни.

— Побързай! По дяволите, Бет, помогни ни или никога няма да се измъкнем оттук.

Пол се предаде, грабна я на ръце и се втурна, доколкото бе възможно, в тесния тунел. Нина го следваше плътно. Зад тях дочуха гръмотевичен шум и нов облак прах замъгли всичко наоколо.

След това настъпи тишина. Те се строполиха на пода, пръхтящи като локомотиви. Пол насочи фенерчето към входа на камерата, през който едва се бяха промъкнали. Беше запушен.

— Никълъс — промълви Бет.

Но Никълъс не отговори. Тялото на Никълъс Зак беше погребано от природата, този път завинаги.

Качиха я в бронкото. Нина скочи на шофьорското място и запали. Пол седна отзад при Бет, но остави оръжието си подръка. Тя се държеше за ръката, одраскана от куршума, когато Нина й изби пистолета. Кръвта беше спряла.

Бет издаде кратък горчив смях. Нина настъпи педала и колата полетя по разбития път.

След около двайсет минути най-сетне се завърнаха на магистралата. Бет каза на Пол:

— Всичко беше лъжа. Бил го уби. Не бях с ума си там. Видът на Никълъс ме подлуди! Не мога да бъда държана отговорна!

— Млъквай, Бет! — заповяда й Пол. — Не ми казвай нищо друго. Аз вече съм свидетел.

— Ще отричам всичко, Пол. Имам нужда от теб. Ще ми помогнеш, нали?

— Ще ти помогна, Бет — обеща Пол. — Ще ти помогна да си намериш добър адвокат. Само че няма да е Нина.

Ники седеше пред компютъра си в домашния бардак и с достойнство носеше веригите и прангите. Проверяваше пощата си, като започна със съобщението на Скот от затвора. Явно доста четеше в килията. След като всичко свърши, се канеше да се позанимава с право. Неговият адвокат Джефри Райзнър му бе обещал скоро да излезе. Непрекъснато научаваше по нещо от адвоката си и бе решил, че това е професия, която му подхожда.

Не знаеше какво да отговори. Колкото по-рядко вижда съдебна зала, толкова по-добре.

Щракна три пъти с мишката и хвърли три реклами в боклука. После… Ники се загледа в екрана и в сините подчертани букви. Може ли да е истина? Наистина ли има съобщение от „Кригшот“, най-великата траш банда от Швеция? Момчетата бяха истински диваци на сцената. Бяха по-добри от „Хелнейшън“ и дори от „Дистрой“! Сдържа дъха си, щракна върху съобщението и то се появи.

Здрасти, Ники,

Песните ти са гот… свалихме в МР3 формат някои от крясъците ти… умно момиче… твоят уеб сайт е лудо трашарски и никога не сме виждали такава хардкор страница.

„Ох, ох — помисли си Ники, — това е. Канят ме да се присъединя към групата!“

Затова си мислим дали няма да искаш да направиш нашия уеб сайт, защото ние сме просто едни задници с китари, а не таланти като теб, какво мислиш, Ники?

Пет хилядарки достатъчни ли са?

Какво? Тя се върна в началото на писмото и отново го прочете. Думите караха кръвта й да закипи. След това:

„да направиш нашия уеб сайт“.

Не я искаха в групата, искаха само да им направи уеб сайта? Но това е толкова лесно, трябва просто да си вбесен, посран от неприятности и да хвърляш в страницата каквото намериш! Отново се зачете.

„Пет хилядарки достатъчни ли са?“

Ау!

— Мамо! — изпищя тя. — Мамо!

Дария захвърли коша с прането, втурна се през вратата и застана зад нея.

— Ники, какво става? Какво има? Нарече ме мамо! — очите й бяха пълни със страх.

Ники посочи екрана.

Дария примигна пред монитора.

— Добре — каза тя и седна на пода до нея. — Чудесно, Ники. Може би няма да имаме опали, но това тук е силно доказателство, че в къщата има поне един талантлив човек. Това е най-важното. — Почеса се по брадичката. — Хм — видът й беше замислен.

— Дори и не си мисли да използваш парите за друго освен за сметки, мамо. Получихме предупреждение от електрическата компания.

— Сигурно е честитка — отвърна Дария. Гледаше я с гордост.

Ники за малко да избухне в смях. Около тях бе такава бъркотия, но Дария смяташе, че талантът е най-важното нещо на света.

Нейната радост и облекчение разбиха решимостта на Ники да си затваря устата и тя си позволи да изрече онова, което я измъчваше вече от месеци:

— Мамо. Ти беше в кабинета, докато чичо Бил все още е бил жив. Видях те.

— Какво си видяла, мила? — Дария не разбра в началото.

— Видях те. Твоята сянка. Изглеждаше точно като теб. Напълно.

— Не, скъпа. Когото и да си видяла, не съм била аз. Ти вече си беше отишла, а той лежеше мъртъв на пода, когато отидох там. Сериозно ли си мислиш, че аз бих убила твоя чичо? Ти си ме прикривала?

— Мамо, не ме лъжи. Не сега!

Но тогава телефонът звънна и от другата страна Дария чу гласа на Нина Рейли. Обаждаше се от болницата в Уинимука и им разказа за леля Бет.

Когато Бет отново започна да говори в болницата, Нина превключи на професионален режим и й забрани да казва каквото и да е друго. Препоръча й за адвокат Карин Шевлънд, един опитен професионалист в Рино, и веднага й звънна.

След това се обади на полицията в Уинимука.

Пол даде визитната си картичка на Шевлънд. Искаше да държи под око Бет. Чувстваше смътно задължение към нея. Нещо се бе случило с него по време на онези последни моменти в мината. Беше се случило нещо много важно. Разбираше разликата помежду им. Бет беше пуснала гущера през една пукнатина в душата си. А онова място, където всичко бе празнота, разширяваше пукнатината и в неговата собствена душа и може би Пол никога нямаше да успее да я затвори.

Трябваше да стои нащрек. Трябваше да се пази. Помнеше очите й, когато каза, че е било безкрайно лесно да убие механика.

Тя му помогна да разбере, че трябва да е нащрек през целия си живот.

Пол си легна и се събуди чак в неделя следобед. Бет беше в ареста, а Нина бе на посещение при Ники и Дария и, изглежда, не искаше да говорят по телефона.

По-късно през нощта на вратата се почука.

Той лежеше в хотелското легло. Светлината бе изгасена, бе поставил ръце под главата и си мислеше за крака. Болката го караше да се рови по-дълбоко от всякога в най-личните си мисли. Цялата тази обърканост, катастрофата, проблемите със Сюзън, всичко трябваше да има нещо общо с тайната, която криеше в себе си. Осъзнаваше какво бе сторил. Не мислеше, че някой друг би разбрал, но това вече не беше проблем, защото тайната бе излязла наяве. Нина и Боб знаеха какво е направил. По-добре. Нямаше да се преструва повече.

— Аз съм — каза Нина иззад вратата. — Нека да поговорим, Пол.

Той подскочи при звука от гласа й. Имаше само една причина да го посети по това време след такъв ден като днешния.

Време за последната конфронтация.

Но той не беше готов. Той си представяше разговора като разходката към стаята със смъртоносната инжекция. Щяха да започнат от погрешни позиции. Колко неправилно е постъпил, какво е трябвало да стори вместо това, как да поправи грешката. Щеше да му каже: „Трябва да направиш каквото трябва“ — точно както бе казала онзи ден на Дария. Да си признае. Тя бе адвокат, служител на съда. И какво би могъл да й каже в отговор?

— Пол? Там ли си?

Страхуваше се от това, което се задаваше. Страхуваше се от нея, а винаги си бе мислил, че не се страхува от нищо.

— Пол?

— Идвам — промърмори той.

Скочи в шортите си и отвори вратата. Тя беше облечена в дълго вълнено палто, закопчано догоре, въпреки че навън не беше студено. Сигурно не искаше да му идват разни идеи. Ухаеше на цветя.

Тя влезе направо и седна на един от столовете пред прозореца.

— Може ли? — попита тя, като посочи бутилката „Джак Даниелс“, над която се трудеше той.

Не можеше да разчете изражението по лицето й.

Донесе й пластмасова чаша и й наля един пръст бърбън. Нина я грабна като нещо наистина необходимо.

Отбягваше погледа му. Наля за него, подаде му чашата и най-сетне го погледна в очите. Нина отпи, после още веднъж; очите й бяха фиксирани в неговите.

Пол не можеше да пие. Никога не бе разбирал ирландския навик да празнуваш събуждането си с пиене.

— Холандска смелост за ирландското момиче, а? — каза накрая.

— Значи ти го уби — и без да откъсва поглед от лицето му, тя остави чашата.

Това беше решителният момент. Можеше да я излъже, а можеше и да каже истината, да позволи всичко да свърши, както неизбежно щеше да се случи. Почувства как цялата му представа за бъдещето се разпада. Тя беше в тази престава.

— Той се промъкваше в дома ти. Беше разбил ключалката. Но да, изненадах го в гръб. Можех да го заловя вътре. Просто не мислех, че той трябва да живее повече.

— Той е дошъл, за да ме убие, нали? — проницателните настоятелни кафяви очи сякаш го пронизваха.

— След като беше по следите ти.

Той видя как жестоката мисъл потъва в нея и се настанява в душата й.

— Полицията го търсеше навсякъде — промълви тя. — Всеки си мислеше, че е напуснал Тахо. Как разбра, че ще се върне в моя дом?

— Поставих се на негово място. Той не се боеше, че ще го заловят, а и не беше свършил с теб, затова започнах да го дебна. Не ми отне много време. След това изчаках да направя своя ход, след като той направи своя…

— И ти щеше да го криеш цял живот и да не ми кажеш?

— Такъв беше планът — той сви рамене. — Вероятно щях да си троша крака отново и отново, докато не кажа на някого. Не съм добър в пазенето на личните си тайни.

— Мислил си, че не можеш да ми имаш доверие и да ми кажеш?

— Последния път, когато ти се доверих за нещо, бе, когато проснах с юмрук онзи негодник Райзнър, а ти ме уволни. Помислих си, че ще намериш това за още по-лошо. Освен това знаех, че трябва да си трая. Не бях сигурен в теб. Но тогава Боб… не можех да оставя момчето цял живот да има онези страшни кошмари. Да бъде хронично уплашено.

— Знам, че си го направил заради мен. Просто не разбирам как си могъл да го сториш с полицейските си навици и предвид всички рискове.

— Извадих на повърхността боклука.

Чувстваше се точно така. Извадил най-лошото от себе си на преден план. Нямаше нужда да показва фалшиво разкаяние. Ако не успее да й обясни, ако тя не го разбере, поне можеше да остане честен.

Тя мълчеше.

— Аз съм по-силен от Бет.

— Сигурен ли си?

— Да. Но няма да те лъжа или да ти обещавам каквото и да е. Действах по инстинкт. Така се случи.

— Но защо го направи?

— Заради теб. Защото те обичам.

Тя го придърпа към себе си, придърпваше го дотогава, докато главата й не легна на гърдите му. Той не вдигна ръце, за да я прегърне. Това си бе нейното шоу.

Накрая щеше да го напусне завинаги. Нямаше обвинения, нямаше вина, нямаше настоявания да каже на още някого. Държеше се с него като със стар приятел, толкова сладко облегната на рамото му, преди да каже последното си сбогом. Вдигна ръка и я погали леко по косата.

Тя беше затворила очи.

— Винаги умееш да говориш толкова по-добре от мен — каза Пол. — Поговори ми. Само още една минута. Не казвай веднага сбогом.

Тя още не проговаряше. Той завъртя нежно лицето й към себе си, но очите й още бяха затворени.

— Такъв срам — промълви той.

Обви ръце около врата му, притисна го към себе си и вдигна глава. Устните й почти докоснаха ухото му.

Ухание. Почувства топлия й дъх. Беше я загубил. Нищо не можеше да стори.

Тя прокара пръст по ухото му и му прошепна нещо. Много тихо. Много нежно. Не можа да я чуе.

— Какво? — попита той. — Какво?

— Благодаря — прошепна тя. — Благодаря.

— Как… какво?

— С цялото си сърце.

И съблече палтото си, а светлината от лампата зад него заигра по голата й кожа тайнствена и възхитителна като опал.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.